ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 серпня 2021 року                                                                                      Справа № 902/172/21 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Крейбух О.Г., суддя Коломис В.В. ,  суддя Саврій В.А. 

секретар судового засідання Кравчук О.В. 

за участю представників сторін:
позивача: Теслюк І.А., Середа Ю.С.  
відповідача: Путілін Є.В.  
третя особа: Мельник М. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кроп-Інкріс" на рішення Господарського суду Вінницької області від 15.06.2021, повне рішення складено 24.06.2021, у справі № 902/172/21
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Кроп-Інкріс"                                                                                     
до: Фізичної особи-підприємця Міщука Віталія Володимировича                                                                                                 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Сільськогосподарське Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Світанок"
про стягнення         351 000,00 грн

В лютому 2021 Товариство з обмеженою відповідальністю «Кроп-Інкріс`звернулось до Господарського суду Вінницької області із позовом до Фізичної особи-підприємця Міщука Віталія Володимировича про стягнення 351 000,00 грн збитків за втрату товару при його перевезенні перевізником.
Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 03.03.2021 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Сільськогосподарське Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Світанок».
Рішенням Господарського суду Вінницької області від 15.06.2021 у справі № 902/172/21, у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Кроп-Інкріс» до відповідача Фізичної особи-підприємця Міщука Віталія Володимировича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Сільськогосподарське Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Світанок» про стягнення 351 000,00 грн відмовлено повністю.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність між позивачем та відповідачем договірних зобов`язань щодо прийняття вантажу до перевезення, що є необхідною передумовою для вирішення судом питання про наявність правових підстав для покладення на перевізника відповідальності за пошкодження чи втрату вантажу. 
Товариство з обмеженою відповідальністю «Кроп-Інкріс», не погоджуючись з  ухваленим рішенням, звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Вінницької області від 15.06.2021 у справі № 902/172/21 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги про стягнення 351000,00 грн збитків за втрату товару задоволити повністю.
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає наступне:
- між позивачем та відповідачем склалися господарсько-договірні правовідносини щодо здійснення перевезення вантажу, а саме 18 тон бобової культури - сої, які належали на праві власності позивачу. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч.2 ст. 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом;
- в оскаржуваному рішенні вказано підставою для відмови в задоволенні позовних вимог відсутність укладеного в письмовій формі договору перевезення та підписаної сторонами товарно-транспортної накладної, проте слід звернути увагу на неможливість отримання апелянтом належного йому примірника товарно-транспортної накладної (ТТН), оскільки автомобільний транспорт, яким здійснювалось перевезення належного ТОВ «Кроп-Інкріс» вантажу так і не прибув до місця розвантаження, а отже і ТТН не було передано вантажоодержувачу. Дана обставина не врахована судом при винесенні оскаржуваного рішення. Незабезпечення перевізником збереження вантажу під час його перевезення означає неналежне виконання ним свого зобов`язання по перевезенню вантажу і є підставою для застосування відповідальності у вигляді відшкодування власнику вантажу заподіяної втратою вантажу шкоди;
- Цивільним кодексом України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків. Крім того, встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Перевізник, який порушив зобов`язання, несе відповідальність за наявності вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Відсутність своєї вини доводить перевізник, який порушив зобов`язання.
Таким чином, на думку скаржника, висновки викладені у рішенні господарського суду першої інстанції винесені без з`ясування обставин, що мають значення для справи із порушенням норм матеріального та процесуального права, тому наявні усі правові підстави для його скасування /а.с. 168-169/.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 02.08.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю  «Кроп-Інкріс» на рішення Господарського суду Вінницької області від 15.06.2021 у справі №  902/172/21; розгляд апеляційної скарги призначено на 25.08.2021 об 14:30 год.
17.08.2021 ФОП Міщуком В.В. подано до суду відзив на апеляційну скаргу (вх. №  24133/17 від 16.08.2017 року), в якому відповідач заперечує проти апеляційної скарги /а.с.218-221/.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 18.08.2021 у справі № 902/172/21, заяву ТОВ «Кроп-Інкріс`про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою програмного забезпечення «EаsyCon» (https://vkz.court.gov.ua), з використанням власних технічних засобів задоволено; доручено забезпечення проведення відеоконференції Господарському суді Вінницької області, де братиме участь представник ФОП Міщука Віталія Володимировича. 
В судовому засіданні 25.08.2021 представники ТОВ «Кроп-Інкріс» підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги, просили оскаржуване рішення суду скасувати, а позовні вимоги задовольнити повністю.
Представник ФОП Міщука Віталія Володимировича заперечив проти доводів та вимог апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві, просив оскаржуване рішення місцевого господарського суду від 15.06.2021 у справі № 902/172/21 залишити без змін, а скаргу без задоволення. 
Представник третьої особи СТОВ «Агрофірма «Світанок» підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги позивача, вказує, що між позивачем та відповідачем дійсно існували господарські-договірні відносини з перевезення вантажу, на підтвердження цього зазначає, що у третьої особи (особа, у якої безпосередньо на зберігання перебував вантаж  позивача (18 тонн бобової культури-сої)), наявний один примірник товарно-транспортної накладної, який засвідчує прийняття відповідачем вантажу для перевезення його позивачу. На думку представника третьої особи, вказаний ним доказ (ТТН) міг би бути поданий ним до суду з метою об`єктивного, всебічного розгляду судом справи.   
Заслухавши представника третьої особи СТОВ «Агрофірма «Світанок» щодо можливості долучення останнім до матеріалів справи вказаних ним доказів, суд апеляційної інстанції враховує наступне.
Відповідно до п. 2 ч. 1   ст. 42 ГПК України, учасники справи мають право подавати докази.
Згідно з   ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 3   ст. 80 ГПК України, відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Частиною 8   ст. 80 ГПК України   передбачено, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Згідно з част. 1, 2, 3   ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Враховуючи наведені норми процесуального законодавства, судова колегія зазначає, що в апеляційному провадженні, суд апеляційної інстанції приймає до уваги докази, які не були подані до суду першої інстанції лише у виняткових випадках, зокрема, з підстав належного обґрунтування заявника на те. Беручи до уваги, що відповідач не вжив ніяких дій щодо своєчасного долучення доказів (вказаної ТТН) до матеріалів справи, а також не надав мотивованого обґрунтування неможливості їхнього подання до суду, колегія суддів дійшла висновку про здійснення розгляду даної справи за наявними у ній доказами, поданими сторонами у межах визначених процесуальним Законом.  
Відповідно до ч.1 ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд   
ВСТАНОВИВ:

В якості заявлених позовних вимог позивачем зазначено: між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кроп-Інкріс» (Замовник) та Фізичною особою-підприємцем Міщуком Віталієм Володимировичем (Перевізник) склалися господарсько-договірні правовідносини щодо здійснення перевезення вантажу, а саме 18 тонн бобової культури - сої, які належали на праві власності позивачу.
04.01.2021 ФОП Міщук В.В. для надання послуги перевезення вантажу ТОВ «Кроп-Інкріс» надав вантажний автомобіль Volvo FN 13.440, державний номерний знак НОМЕР_1 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 та причіп FRUEHAUF модель TX34CW, державний номерний знак НОМЕР_3 ), які належать йому на праві власності.
За твердженням позивача, відповідач своїми фактичними діями, підтвердив досягнення домовленості між ним та позивачем щодо усіх істотних умов господарсько-договірних зобов`язань. Таким чином до правовідносин, що склалися між сторонами слід застосовувати законодавство, що регулює відносини у сфері здійснення перевезень вантажу.
Підставою звернення ТОВ «Кроп-Інкріс» з позовною заявою до ФОП Міщука Віталія Володимировича є втрата вантажу (18 тони сої) при його перевезенні 04.01.2021, що завдало збитків у розмірі 351 000,00 грн (вартість вантажу). Водієм вказаного автомобільного транспорту був Шевчук Володимир Олександрович ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчення водія НОМЕР_4 ).
Позивач стверджує, що завантаження бобової культури відбувалося зі складу СТОВ «Агрофірма «Світанок»  за адресою: село Непедівка, Козятинський район, Вінницька область та мало бути перевезено автотранспортом відповідача на місце відвантаження до м. Суми, вул. Путивльська, буд. 3, де розташовані складські приміщення ТОВ «Кроп-Інкріс».
При цьому позивач зауважує, що право власності ТОВ «Кроп-Інкріс» на вантаж та правомірність його відвантаження з адреси СТОВ «Агрофірма «Світанок» підтверджується наступними документами: договором поставки від 30.10.2020 № 30/10/1, укладений між СТОВ «Агрофірма «Світанок» та ТОВ «Кроп-Інкріс» на придбання сої у кількості 38 тонн; рахунком на оплату № 122 від 30.10.2020 виданий СТОВ «Агрофірма «Світанок» в рамках договору поставки № 30/10/1 від 30.10.2020 на суму 741 000,00 грн з ПДВ; платіжним доручення № 3331 від 22.01.2021 платника ТОВ «Кроп-Інкріс» на оплату згідно рахунку № 122 від 30.10.2020 на суму 500 000,00 грн з ПДВ; платіжним дорученням № 3358 від 27.01.2021 платника ТОВ «Кроп-Інкріс» на оплату згідно рахунку № 122 від 30.10.2020 на суму 241 000,00 грн з ПДВ; видаткова накладна № 174 від 30.10.2020 від СТОВ «Агрофірма «Світанок» на CVMV 741 000,00 грн з ПДВ.; договором зберігання № 00658-ВІ від 30.10.2020; актом приймання-передачі на відповідальне зберігання від 30.10.2020; актом повернення з відповідального зберігання від 04.01.2021 /а.с. 7-14/.
Зі змісту позовної заяви та апеляційної скарги позивач вказує, що вантаж було доставлено не за місцем призначення, а на адресу підприємства «БКЗ-ОІЛ» (Дочірнє підприємство «Бородянський міжгосподарський комбікормовий завод»): вул. Заводська, 1, с. Шибене, Бородянський р-н, Київська область, де і було проведено вигрузку.
При цьому зазначає, що ТОВ «Кроп-Інкріс» адреси призначення для перевезення сої не змінювало та в жодних правовідносинах з підприємством «БКЗ-ОІЛ» не перебувало, бобова культура, яка є власністю нашого товариства, вказаним вище підприємством не повернута, відповідачем як перевізником в односторонньому самовільному порядку змінено адресу відвантаження вантажу, що призвело до його втрати та понесення ТОВ «Кроп-Інкріс» збитків у розмірі  351 000,00 грн (вартість товару).
16.02.2021 ТОВ «Кроп-Інкріс» було направлено відповідачу претензію (вих. № 77) про відшкодування збитків, завданих втратою товару на суму 351 000,00 грн, також повідомлено, що у разі непогашення відповідачем збитків за втрату товару, позивач буде змушений звертатися до суду з позовною заявою за захистом своїх порушених прав /а.с. 22/.
За фактом незаконного заволодіння чужим майном слідчим СВ Бородянського ВІ Ірпінського ВП ГУНП в Київській області відкрито кримінальне провадження, яке 06.01.2021 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021110120000007 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України /а.с. 15/.
В рамках проведення оперативно-розшукових дій слідчим СВ Бородянського ВІ Ірпінського ВП ГУНП в Київській області старшим лейтенантом поліції А. Малютіним було відібрано показання у водія ОСОБА_1 , який керував автотранспортом при перевезенні товару. Водій підтвердив те, що відвантаження вантажу було здійснено на адресу підприємства «БКЗ-ОІЛ» (Дочірнє підприємство «Бородянський міжгосподарський комбікормовий завод»): вул. Заводська, 1, с. Шибене, Бородянський р-н, Київська область, а не в м. Суми, яке вказувалось ТОВ «Кроп-Інкріс» при погодженні маршруту перевезення /а.с. 16-17/.
Відповідач у поданих до суду запереченнях на позовну заяву вказує, що останньому на праві власності належить транспортний засіб VOLVO FN 13440 державний номерний знак НОМЕР_5  та причіп FRUENAUF модель ТХ 34CW державний номерний знак НОМЕР_3 . За проханням (родича) ОСОБА_1 , який являється водієм дальнобійником, було надано автомобіль в користування, однак жодних договірних відносин ні між ТОВ «Кроп-Інкріс», ні між СТОВ «Агрофірма «Світанок» відповідач не мав та робіт на їх замовлення не виконував. У зв`язку із викладеним та тим, що факт передачі належного останньому транспортного засобу за проханням родича не може ототожнюватись з наданням відповідачем послуги по перевезенню товару позивачу та третій особі, відповідач просив у задоволенні позову відмовити повністю за безпідставністю. 
В свою чергу позивач наполягає на тому, що відповідачем жодним чином не доведено належними засобами доказування підстави та мету передачі вказаного автомобіля ОСОБА_1 , який був в подальшому використаний ним для перевезення товару ТОВ «Кроп-Інкріс», що призвело до його втрати в подальшому та нанесення збитків позивачеві.
Враховуючи вказані обставини, позивач ТОВ «Кроп-Інкріс» звернувся до Господарського суду Вінницької області із позовом про стягнення з відповідача 351 000,00 грн збитків, завданих втратою належного на праві власності позивачу вантажу (18 тони сої) при його перевезенні 04.01.2021 ФОП Міщуком В.В. 
Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Вінницької області слід залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення, з огляду на таке.
Статтею 11 Цивільного кодексу України   встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до п. 8 ст. 16 Цивільного кодексу України   одним із засобів захисту цивільних прав є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що збитки позивача фактично полягають в тому, що в процесі перевезення ФОП Міщуком В.В. вантажу (18 тони сої), який належить на праві власності ТОВ «Кроп-Інкріс», відповідачем було допущено його втрату, вартість такого втраченого товару (збитки) за підрахунками позивача складає 351   000,00 грн, які він і просить стягнути на його користь.  
Згідно з ч. 1, 2   ст. 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відповідно до   ст. 225 Господарського кодексу України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.
Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) шкоди; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою; 4) вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності порушення відповідача, наявності та розміру понесених збитків, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками, покладено на позивача.
Поряд з тим, необхідною передумовою для вирішення судом питання про наявність правових підстав для покладення на перевізника відповідальності за пошкодження чи втрату   вантажу є встановлення факту прийняття вантажу до перевезення.
Так, в обґрунтування факту прийняття відповідачем вантажу до перевезення, позивачем зазначається те, що 04.01.2021 ФОП Міщук В.В. для надання послуги перевезення вантажу ТОВ «Кроп-Інкріс» надав вантажний автомобіль Volvo FN 13.440, державний номерний знак НОМЕР_1 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 та причіп FRUEHAUF модель TX34CW, державний номерний знак НОМЕР_3 ), які належать йому на праві власності. Водієм вказаного автомобільного транспорту був ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчення водія НОМЕР_4 ).
Завантаження бобової культури відбувалося зі складу СТОВ «Агрофірма «Світанок» за адресою: село Непедівка, Козятинський район, Вінницька область та мало бути перевезено автотранспортом відповідача на місце відвантаження до м. Суми, вул. Путивльська, буд. 3, де розташовані складські приміщення ТОВ «Кроп-Інкріс». Проте вантаж було доставлено не за місцем призначення, а на адресу підприємства «БКЗ-ОІЛ» (Дочірнє підприємство «Бородянський міжгосподарський комбікормовий завод»): вул. Заводська, 1, с. Шибене, Бородянський р-н, Київська область, де і було проведено вигрузку, чим завдано позивачу збитку в розмірі 351   000,00 грн (вартість втраченого вантажу). 
Відповідно до абз. 2 ч.1 ст. 175 Господарського кодексу України, майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених господарським кодексом України.
З положень   ст. 509 Цивільного кодексу України,   ст. 173 ГК України   вбачається, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Відповідно до   ст. 307 Господарського кодексу України, положення якої кореспондуються із положеннями   ст. 909 Цивільного кодексу України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.
Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами) (ч.2, 3 ст. 909 Цивільного кодексу України). 
Апеляційний суд приймає до уваги, що договір перевезення автомобільним транспортом оформляється накладною, яка супроводжує вантаж на усьому шляху його слідування і на станції призначення видається одержувачеві разом з вантажем. Накладна складається відправником, який відповідає за усі наслідки неправильності, неточності або неповноти зазначених у ній відомостей. Перевізник має право, проте не зобов`язаний, перевіряти достовірність цих відомостей, а також періодично перевіряти кількість та масу вантажу, що зазначаються у накладній. Договір вважається укладеним з моменту здачі вантажу до перевезення разом з накладною. Перевізник робить на накладній відповідну відмітку, а в підтвердження прийому вантажу до перевезення видає відправнику вантажу квитанцію. Форма накладної і порядок її заповнення, а також форма квитанції затверджуються Міністерством транспорту України.
Юридичне значення накладної полягає в тому, що: а) вона є обов`язковою письмовою формою договору; б) доводить факт укладення договору і містить його зміст; в) легітимує особу на пред`явлення претензій та позовів до транспортної організації у разі неналежного виконання договору перевезення. 
На автомобільному транспорті основним документом, який визначає взаємовідносини між вантажовідправниками, вантажоодержувачами та автотранспортними підприємствами і організаціями є товарно-транспортна накладна. Вона є єдиним для всіх учасників перевізного процесу юридичним документом, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи. Облік транспортної роботи і розрахунки за перевезення провадяться виключно на підставі дорожніх листів та прикладених до них товарно-транспортних накладних або актів заміру (зважування) (п. 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні; п. 47 САТ УРСР). До інших перевізних документів відносять дорожній лист, подорожній лист, передавальну відомість у разі перевезення у прямому змішаному сполученні та інші. Усі вони є документами первинної звітності і мають доказове значення. При цьому, дорожній лист вантажного автомобіля (документ установленого законодавством зразка для визначення та обліку роботи автомобільного транспортного засобу) є документом, без якого перевезення не допускається. Крім того, залежно від виду вантажу та його специфічних властивостей до основних документів на перевезення вантажів автомобільним транспортом додаються інші (ветеринарні, санітарні та якісні - сертифікати, свідоцтва, довідки, паспорти тощо), що визначаються правилами перевезень зазначених вантажів.
Товарно-транспорту накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом вантажовідправник повинен виписувати в кількості не менше чотирьох екземплярів, а також засвідчує всі екземпляри підписом і при необхідності печаткою (штампом). Після прийняття вантажу водій (експедитор) підписує всі її екземпляри. Перший примірник товарно-транспортної накладної залишається у вантажовідправника, другий - передається водієм (експедитором) вантажоодержувачу, третій і четвертий екземпляри, засвідчені підписом вантажоодержувача (у разі потреби й печаткою або штампом), передається перевізнику.
Відповідно до п.11.1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених   наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363, товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами.
Час прибуття автомобіля для завантаження встановлюється у пункті вантаження з моменту проставляння в товарно-транспортній накладній відмітки про фактичний час прибуття автомобіля для завантаження, а час прибуття автомобіля для розвантаження - з моменту пред`явлення водієм товарно-транспортної накладної в пункті розвантаження (п.8.25 Правил).
Отже облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу підтверджується, письмовим договором, товарно-транспортною документацією, зокрема товарно-транспортними накладними, тощо.
Таким чином, як вірно зазначено місцевим господарським судом із врахуванням вказаних приписів чинного законодавства належним доказом надання відповідачем послуг з перевезення є укладений між сторонами договір та супроводжуючі документи у формі товарно-транспортної накладної (ТТН).
У даному випадку докази, якими позивач обґрунтовує заявлені позовні вимоги, не кореспондуються з умовами чинного законодавства, оскільки договірні відносини щодо   надання послуг з перевезення вантажу, а саме 18 тонн бобової культури-сої між позивачем та відповідачем не підтверджені матеріалами даної справи, відсутня також і товарно-транспортна документація, яка б свідчила про виникнення між сторонами господарсько-правових відносин з перевезення товару, який належить позивачу. 
Слід зазначити, що надані позивачем в якості доказу документи, що підтверджують право власності на вантаж, не можуть свідчити про надання відповідачем послуг з перевезення, а лише підтверджують факт перебування у власності позивача вантажу.
При цьому посилання позивача на матеріали досудового розслідування в рамках кримінального провадження № 12021110120000007, як на підставу заподіяння відповідачем шкоди та виникнення відповідного обов`язку з її відшкодування, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки згідно з ч.6   ст.75 ГПК України   лише обвинувальний вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду, якою особу притягнуто до адміністративної відповідальності у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.            
Окремо апеляційний суд враховує, що сам факт наявності користуванням автотранспортним засобом, який належить відповідачу на праві приватної власності, не є достатньою підставою для стягнення з відповідача шкоди у даному випадку без доведення спричинення збитків відповідачем. В той же час позивачем не доведено, що відповідачем було залучено третю особу для здійснення перевезення.
Апеляційний суд констатує, що не можуть слугувати доказами передачі вантажу для перевезення саме відповідачем пояснення свідка, що наявне в матеріалах справи, оскільки зазначені пояснення не можуть підтверджувати виникнення між сторонами договірних зобов`язань в розумінні ч. 1 ст. 638, ч. 2 ст. 642 ЦК України, на які здійснює посилання позивач у справі. 
Більш того наявні пояснення свідка, ніяк не можуть підтверджувати факт перебування відповідача у договірних або трудових відносинах з водієм, дії якого за твердженням позивача і призвели до спричинення матеріальної шкоди (збитків), використання відповідачем на договірних засадах тощо, автомобіля  Volvo FN 13.440, державний номерний знак НОМЕР_1 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 та причіп FRUEHAUF модель TX34CW).
Таким чином, дослідивши обставини справи в їх сукупності, зважаючи на те, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів для встановлення обставин спричинення саме відповідачем матеріальної шкоди позивачеві, тобто необґрунтовано причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, місцевий господарський суд правомірно відмовив у задоволенні позову щодо стягнення з відповідача 351 000,00 грн збитків. 
Відповідно до ст.74, 76 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до п. 1 част. 1 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з ст. 276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів зазначає, що доводи та заперечення апелянта, які викладені в апеляційній скарзі були також відображені останнім у позовній заяві та належним чином дослідженні місцевим господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення, а тому не можуть бути підставою для його скасування та відхиляються як необґрунтовані. 
Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що скаржник не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог та заперечень. Рішення Господарського суду Вінницької області від 15.06.2021 у справі № 902/172/21 ґрунтується на матеріалах і обставинах справи, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для його скасування.
На підставі ст.129 ГПК України судовий збір за подання позову та апеляційної скарги покладається на позивача.
Керуючись ст. 269, 270, 271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд
                  
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кроп-Інкріс" на рішення Господарського суду Вінницької області від 15.06.2021 у справі № 902/172/21 - залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Вінницької області від 15.06.2021 у справі № 902/172/21 - залишити без  змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
Справу №902/172/21 повернути  Господарському суду Вінницької області.

Повний текст постанови складений "27" серпня 2021 р.

Головуючий  суддя                                                                      Крейбух О.Г. 

Суддя                                                                                              Коломис В.В.  

Суддя                                                                                              Саврій В.А.