ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

25 серпня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 731/76/21
Головуючий у першій інстанції - Савенко А. І.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/956/21

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої - судді Мамонової О.Є.,
суддів - Євстафієва О.К., Шитченко Н.В.,

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Варвинського районного суду Чернігівської області від 20 квітня 2021 року (ухвалене о 10:29, повний текст рішення складено 20 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини, -

                                      У С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив звільнити його від сплати аліментів у розмірі 30 % заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, які стягуються з нього на підставі рішення Варвинського районного суду від 19.04.2017 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь відповідачки.
Позов обґрунтовував тим, що з ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі, від якого сторони мають спільну дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Варвинського районного суду від 19.04.2017 з нього на користь відповідачки було стягнуто аліменти у розмірі 30 % усіх видів заробітку щомісячно на утримання сина, які він сплачує по сьогоднішній день. Після розлучення син проживав разом з матір`ю, проте рішенням органу опіки та піклування від 11.02.2021 місце проживання дитини було визначено разом з батьком, і на даний час він повністю утримує сина, забезпечуючи його всім необхідним.
Зазначав, що колишня дружина продовжує отримувати аліменти, які витрачає на власні потреби. Крім цього, вона також отримує соціальну допомогу та пенсію на сина у зв`язку з наявною у нього інвалідністю. Відповідачка у добровільному порядку не бере жодної участі щодо утримання сина, у зв`язку з чим він просить звільнити його від сплати аліментів.

Рішенням Варвинського районного суду Чернігівської області від 20.04.2021 позов ОСОБА_1 задоволено.
Припинено стягнення аліментів з позивача на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 30 відсотків усіх видів його заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, які стягуються на підставі рішення Варвинського районного суду від 19.04.2017 у справі № 731/114/17. 
Судові витрати віднесено за рахунок держави.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на постановлення рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, неповноту дослідження наявних у справі доказів та невідповідність фактичним обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивачем не були надані належні докази, які б підтверджували факт перебування сина на його утриманні. Відповідачка зазначає, що суд, пославшись виключно на прийняте органом опіки та піклування рішення від 11.02.2021, не врахував, що дитина проживала разом з батьком лише 2-3 місяці, тобто тимчасово. Саме на час розгляду справи і на сьогоднішній день ОСОБА_3 проживає разом з нею і перебуває на її утриманні.
Заявниця вказує, що відповідно до ст. 19, 155, 160 СК України, ст. 9, 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою ВРУ від 27.02.1991, припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів (мати дитини) не витрачає отримані ним аліменти на дитину, при цьому обов`язок батька - платника аліментів утримувати дитину не припиняється.
Звертає увагу на ту обставину, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що протягом двох місяців, які син проживав у батька, він його утримував, а також докази звернення позивача до органу опіки та піклування щодо цільового використання аліментів їх одержувачем.
Посилається на те, що 11.05.2021 вона особисто доставила сина до КЗ «Чернігівський навчально-реабілітаційний центр», де він навчається за власні кошти, а не за кошти позивача. Позицію колишнього чоловіка вона розцінює як спосіб ухилитися від обов`язку піклуватися про здоров`я дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток, а також матеріально утримувати сина до його повноліття. 

Позивачем відзив на апеляційну скаргу у встановлений строк не подавався.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За змістом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів суттєво змінилися життєві обставини, а саме, з 24.12.2020 неповнолітній ОСОБА_3 фактично проживає разом з батьком та перебуває на його повному утриманні. Крім того, 11.02.2021 спір між батьками щодо місця проживання дитини вирішено органом опіки та піклування на користь батька.
З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Судом у справі встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 05.09.2007 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Варвинського районного суду Чернігівської області від 15.11.2018 було розірвано (а.с. 12-15).
Від шлюбу сторони мають спільну дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6).
Заочним рішенням Варвинського районного суду Чернігівської області від 19.04.2017 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 30 відсотків всіх видів  його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з 15.03.2017 і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 9-11).
Згідно з повідомленням в.о. начальника Варвинського РВ ДВС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) заборгованість зі сплати аліментів ОСОБА_1 станом на 18.02.2021 відсутня (а.с. 8).
З довідки Варвинської селищної ради про склад сім`ї від 18.02.2021 вбачається, що дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована разом з батьком, ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7).
Акт про відвідування сім`ї від 12.01.2021, складений комісією у складі заступника директора Варвинського ЦСС Івкіної Л.В. та фахівця із соціальної роботи ОСОБА_7 , свідчить про те, що ОСОБА_3 з 24.12.2020 мешкає разом з батьком у АДРЕСА_1 (а.с. 17).
У акті оцінки потреб сім`ї/особи ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 18-20) та висновку оцінки потреб сім`ї ОСОБА_2 (а.с. 21) зазначено, що остання з кінця жовтня 2020 року щоденно, близько двох місяців, зловживає алкогольними напоями, не виконуючи належним чином батьківських обов`язків, у зв`язку з чим син ОСОБА_3 став проживати у свого батька ОСОБА_1 .
Рішенням виконавчого комітету Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області від 11.02.2021 № 20 затверджено висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору між батьками шляхом визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 22, 23).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
Відповідно до приписів ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.
Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини).
Статтею 27 Конвенції передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. 
Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. 
Згідно преамбули Європейської конвенції про здійснення прав дітей, ратифікованої Україною 03.08.2006, визначається важливість ролі батьків у захисті та підтримці прав і найвищих інтересів дітей, зважаючи на те, що держави в разі необхідності мають також брати участь у такому захисті й у такій підтримці.
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися при вирішенні питань, що безпосередньо стосуються дитини з причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР.
Статтею 51 Конституції України, ч. 2, 3 ст. 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
За змістом ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Приписи ч. 2, 3 ст. 11 даного Закону наголошують, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено ст. 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно зі ст. 141, 150, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Батьки мають право на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина. Батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Батьки мають право звернутися за захистом прав та інтересів дітей і тоді, коли відповідно до закону вони самі мають право звернутися за таким захистом (ст. 154 СК України).
Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Частинами 1-3 ст. 181 СК України визначено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
За своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.
Згідно зі ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 СК України, неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.
З аналізу вказаних норм слідує, що аліменти є власністю дитини, однак право розпорядження коштами, які сплачуються на дитину, має той з батьків з ким проживає дитина.
Звертаючись до суду з указаним вище позовом, ОСОБА_1 зазначав про відсутність підстав для подальшого стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина, оскільки останній з матір`ю не проживає.
Як встановлено судом, з позивача на користь відповідачки стягуються аліменти на утримання дитини згідно з судовим рішенням, що набрало законної сили та виконується у примусовому порядку.
На час ухвалення судового рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина останній проживав разом із матір`ю - відповідачкою у справі, перебував на її утриманні, проте на даний час він проживає з батьком. 
За приписами ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
У ч. 1 ст. 10 СК України зазначено, що якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону).
Сімейне законодавство України не містить підстав для припинення стягнення аліментів за рішенням суду, яке набрало законної сили, однак за аналогією права для врегулювання такого роду правовідносин можуть бути застосовані норми ч. 4 ст. 273 ЦПК України.
Згідно з ч. 4 ст. 273 ЦПК, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.
Зазначена норма не визначає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому ними можуть бути будь-які обставини, що з урахуванням інтересів дитини змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог про припинення стягнення аліментів з ОСОБА_1 зважаючи на те, що відповідачка не проживає разом з сином. При цьому позивач, з огляду на принцип обов`язковості судових рішень,  зобов`язаний виконувати рішення суду та сплачувати в примусовому порядку аліменти на користь відповідачки.
Аналогічна позиція також викладена у постановах Верховного Суду від 04.09.2019 у справі № 711/8561/16-ц та від 23.12.2019 у справі № 648/2062/18.
Відповідно до правил ст. 2, 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.
Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з огляду на норми ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У § 145 рішення Європейського суду з прав людини від 15.11.1996 у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, ця стаття містить вимогу надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.
Статтею 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13 має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).
Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права.
Таким чином, у даному випадку ефективним способом захисту прав позивача буде припинення стягнення з нього аліментів за рішенням Варвинського районного суду від 19.04.2017 у справі № 731/114/17.
Припинення стягнення з ОСОБА_1 аліментів буде відповідати інтересам його малолітнього сина ОСОБА_3 , з огляду на те, що останній проживає разом з батьком, який, відповідно, здійснює догляд за ним та виховання, і вказані кошти будуть витрачатись на його матеріальне забезпечення, лікування, потреби, догляд тощо.
Колегія суддів не бере до уваги доводи заявниці про те, що ОСОБА_3 лише тимчасово проживав з батьком, і на час розгляду справи та по сьогоднішній день син проживає разом з нею і перебуває на її утриманні, оскільки належні докази на підтвердження наведених обставин у матеріалах справи відсутні.
Апеляційний суд не зважає на посилання ОСОБА_2 на те, що припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів (мати дитини) не витрачає отримані ним аліменти на дитину, при цьому обов`язок батька - платника аліментів утримувати дитину не припиняється, враховуючи викладену вище правову позицію, що висловлена у постановах Верховного Суду від 04.09.2019 у справі № 711/8561/16-ц та від 23.12.2019 у справі № 648/2062/18.
Обставина того, що 11.05.2021 заявниця особисто доставила сина до КЗ «Чернігівський навчально-реабілітаційний центр», де він навчається за власні кошти, а не за кошти позивача, мала місце після ухвалення рішення судом першої інстанції, а тому апеляційним судом не враховується. 
З урахуванням встановлених обставин справи, наведених норм чинного законодавства та правових позицій Верховного Суду, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо відсутності підстав для припинення стягнення на її користь  аліментів з позивача не заслуговують на увагу, оскільки після набрання законної сили рішенням суду про стягнення з ОСОБА_1 аліментів змінилися обставини, що впливають на їх виплату, а саме, син сторін не проживає з одержувачем аліментів.
Таким чином, відповідно до приписів ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу ОСОБА_2 належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

                                    П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Варвинського районного суду Чернігівської області від 20 квітня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуюча                                                                         О.Є.Мамонова

Судді:                                                                                 О.К.Єфстафієв 

                                                                                            Н.В.Шитченко