П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  600/2732/20-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Брезіна Т. М.  
Суддя-доповідач -  Шидловський В.Б.   
27 липня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Шидловського В.Б. 
суддів:  Матохнюка Д.Б.  Боровицького О. А. , 
розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 24 березня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, 
В С Т А Н О В И В :
До суду подано позов, в якому позивач просив суд винести рішення, яким:
- визнати протиправними дії Головного управління ПФУ в Чернівецькій області при призначенні пенсії ОСОБА_1 , які полягають у відмові в зарахуванні до страхового стажу періодів здійснення підприємницької діяльності з 01.04.2004 р. по 31.12.2010 р. в обсязі - 6 років 9 місяців замість 3 років 2 місяців 6 днів;
- зобов`язати Головне управління ПФУ в Чернівецькій області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період зайняття підприємницької діяльності з 01.04.2004 р. по 31.12.2010 р. в обсязі - 6 років 9 місяців замість 3 років 2 місяців 6 днів.
Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 24 березня 2021 року адміністративний позов задоволено повністю.
Визнано протиправними дії Головного управління ПФУ в Чернівецькій області при призначенні пенсії ОСОБА_1 , які полягають у відмові в зарахуванні до страхового стажу періоду здійснення підприємницької діяльності з 01.04.2004 р. по 31.12.2010 р. в обсязі - 6 років 9 місяців замість 3 років 2 місяців 6 днів.
Зобов`язано Головне управління ПФУ в Чернівецькій області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період зайняття підприємницькою діяльністю з 01.04.2004 р. по 31.12.2010 р. в обсязі - 6 років 9 місяців.
Стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір в сумі 840,80 грн згідно платіжної квитанції №0.0.1936096160.1 від 10.12.2020 року.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про відмову в задоволенні адміністративного позову в повному обсязі, зазначаючи, що позивачем не було сплачено єдиний внесок в належному розмірі, а тому у відповідача відсутні підстави для призначення їй пенсії.
З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи,  колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідно до заяви ОСОБА_1 від 18.07.2016 р. позивачу призначено пенсію з 27.07.2016 р., де визначено загальний стаж 22 роки 1 місяць та 16 днів. Також до загального стажу позивачу зараховано стаж періоду ведення підприємницької діяльності у місяці, пропорційно сплаченим внескам, зокрема з 01.04.2004 р. по 31.12.2010 р. в обсязі - 3 років 2 місяців 6 днів. (а.с. 16-17).
10.11.2020 р. позивач звернувся до відповідача із заявою про зарахування  до  стажу періоду ведення підприємницької діяльності у 2004-2010 роках. Однак, у відповіді Головного управління ПФУ в Чернівецькій області від 24.11.2020 р., на вказане звернення позивача повідомлено, що до його страхового стажу зараховано місяці, пропорційно сплаченим внескам. Крім того, відповідач вказав, що позивачем не здійснювалась сплата єдиного податку з фізичних осіб за січень-березень 2004 р. та січень-лютий 2008 року. Також відповідач зазначив, що позивач набув право на пенсію 27.07.2016 р., в той час як пункт 3-1 Прикінцевих положень Закону №1058-IV визначає, що починаючи з 01.01.2018 р. періоди ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку, в період з липня 2000 р. по 31.12.2017 р. включно зараховуються до страхового стажу, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру, виключно для визначення права призначення пенсії. (а.с. 4-5 ).
Згідно довідки Головного управління ДФС у Чернівецькій області від 12.07.2016 р. №710/Ф/24-06-07-29 повідомляється про сплату приватним підприємцем ОСОБА_1 єдиного податку з 01.01.2001 р. по 31.12.2015 р. (а.с. 6).
Також матеріали справи містять довідку Головного управління ДПС у Чернівецькій області від 07.02.2020 р. №1031/ФОП/24-13-52-08 про сплачені ОСОБА_1 суми єдиного внеску за період з 06.08.2001 р. по 31.12.2010 року. У вказаній довідці вказано, що позивачем сплачено єдиний податок за 2004 р. в сумі 950 грн, за 2005 р. в сумі 950 грн, за 2006 р. в сумі 1800 грн, за 2007 р. в сумі 1995 грн, за 2008 р.  в сумі 1501,40 грн, за 2009 р. в сумі 1800 грн, за 2010 р. в сумі 1800 грн. Крім того, у вказаній довідці вказано про нарахований позивачу єдиного податку за 2004 р. в сумі 1000 грн, за 2005 р. в сумі 1200 грн, за 2006 р. в сумі 1800 грн, за 2007 р. в сумі 1800 грн, за 2008 р. в сумі 1800 грн, за 2009 р. в сумі 1800 грн, за 2010 р. в сумі 1440 гривень. (а.с. 7).
Судова колегія встановила, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що під час здійснення підприємницької діяльності позивач сплачував до ПФУ внески у складі єдиного податку через Управління державного казначейства відповідно до вимог Указу Президента України від 03.07.1998 р. № 727/98 зі змінами та доповненнями, 42 % від суми сплаченого єдиного податку перераховувались на рахунок територіального УПФУ, а також, що у спірні періоди законодавством не було передбачено обов`язку позивача як платника єдиного податку окремо звітувати перед органами ПФУ.
Дослідивши матеріали справи у їх сукупності колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 р. № 1058-IV (далі - Закон №1058-IV), Положенням про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.1998 р. № 794 (далі - Постанова № 794), Інструкцією про порядок обчислення і сплати підприємствами, установами, організаціями та громадянами збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, інших платежів, а також обліку їх надходження до Пенсійного фонду України, затвердженою постановою Правління Пенсійного фонду України від 19.10.2001  р. № 16-6 (далі - Інструкція № 16-6), Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 р. № 22-1 (далі - Порядок № 22-1), Указом Президента «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб`єктів малого підприємства» від 03.07.1998 р. №727/98 (далі - Указ № 727/98).
Так, відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Згідно із ч.1 ст.8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Частинами 1, 2 статті 21 Закону № 1058-IV передбачено, що персоніфікований облік у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється з метою обліку застрахованих осіб, учасників накопичувальної системи пенсійного страхування та їх ідентифікації, а також накопичення, зберігання та автоматизованої обробки інформації про облік застрахованих осіб і реалізацію ними права на страхові виплати у солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та накопичувальній системі пенсійного страхування.
На кожну застраховану особу відкривається персональна електронна облікова картка, якій присвоюється унікальний номер електронної облікової картки. Унікальний номер електронної облікової картки формується автоматично шляхом додавання одиниці до останнього наявного унікального номера електронної облікової картки. Порядок та строки впровадження унікальних номерів електронних облікових карток застрахованих осіб, порядок ведення персональних електронних облікових карток визначаються Пенсійним фондом.
У п.1 ч.2 ст.22 Закону № 1058-IV визначено, що відомості, які містяться в системі персоніфікованого обліку, використовуються виконавчими органами Пенсійного фонду для: підтвердження участі застрахованої особи в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; обчислення страхових внесків; визначення права застрахованої особи або членів її сім`ї на отримання пенсійних виплат згідно з цим Законом; визначення розміру, перерахунку та індексації пенсійних виплат, передбачених цим Законом; надання застрахованій особі на її вимогу або у випадках, передбачених цим Законом та Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»; надання страховим організаціям, що здійснюють страхування довічних пенсій; надання аудитору, який відповідно до цього Закону здійснює аудит Накопичувального фонду; обміну інформацією з централізованим банком даних з проблем інвалідності.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст.24 Закону № 1058-IV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності зазначеним Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
У відповідності до п.1 ч.1 ст.40 Закону № 1058-IV заробітна плата (дохід) за період страхового стажу до 1 липня 2000 року враховується для обчислення пенсії на підставі документів про нараховану заробітну плату (дохід), виданих у порядку, встановленому законодавством, а за період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року - за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку.
У п.п. 1, 5, 6, 7 Положення № 794 закріплено, що персоніфікований облік полягає в збиранні, обробленні, систематизації та зберіганні передбачених законодавством про пенсійне забезпечення відомостей про фізичних осіб, що пов`язані з визначенням права на виплати з Пенсійного фонду та їх розмір за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням.
Персоніфікований облік здійснює Пенсійний фонд та його органи на місцях.
Уповноважений орган з додержанням вимог статті 23 Закону України «Про інформацію» має право своєчасно одержувати в установленому порядку від фізичних осіб та роботодавців відомості, передбачені пунктом 1 цієї Постанови.
Уповноважений орган створює і забезпечує функціонування єдиного державного автоматизованого банку відомостей про фізичних осіб та з цією метою організовує збирання, оброблення, систематизацію і зберігання відомостей про фізичних осіб.
Пунктами 9.1-9.3 Інструкції № 16-6 визначено поняття організації персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» № 2148-VIII від 03.10.2017 р., розділ XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 року доповнено пунктом 3-1, в якому встановлено, що до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно із статтею 26 цього Закону включаються періоди, зокрема з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року включно, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску).
У свою чергу до Порядку № 22-1 законодавцем також внесено зміни та встановлено, що періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, з 1 січня 1998 р. по 31 грудня 2003 р. зараховуються до трудового стажу фізичних осіб - підприємців на підставі довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності, а з 1 січня 2004 р. по 31 грудня 2017 р. за бажанням особи - за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів.
03.07.1998 року Президентом України прийнято Указ Президента "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб`єктів малого підприємства" №727/98 (далі - Указ №727/98).
Відповідно до п. 2 зазначеного Указу (чинного на час сплати позивачем єдиного податку у період з 01.04.2004 року по 31.12.2010 року) суб`єкт підприємницької діяльності - фізична особа сплачує єдиний податок щомісяця не пізніше 20 числа наступного місяця на окремий рахунок відділень Державного казначейства України.
Відділення Державного казначейства України наступного дня після надходження коштів перераховують суми єдиного податку у таких розмірах:
- до місцевого бюджету - 43 відсотки;
- до Пенсійного фонду України - 42 відсотки;
- на обов`язкове соціальне страхування - 15 відсотків (у тому числі до Державного фонду сприяння зайнятості населення - 4 відсотки) для відшкодування витрат, які здійснюються відповідно до законодавства у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, а також витрат, зумовлених народженням та похованням.
Згідно із п.6 Указу № 727/98 суб`єкт малого підприємства, який сплачує єдиний податок, не є платником податків, в тому числі збору на обов`язкове державне пенсійне страхування.
Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що на підставі відомостей, поданих роботодавцями і громадянами, які самостійно сплачують страхові внески, в централізованому банку даних Пенсійного фонду України на кожну застраховану особу відкривається електронна персональна облікова картка з постійним страховим номером, який відповідає персональному номеру фізичної особи з Державного реєстру фізичних осіб (ідентифікаційному номеру фізичної особи).
Разом з тим, органи ПФУ наділені компетенцією здійснювати перевірку відомостей про особу, зокрема при вирішенні питання щодо наявності правових підстав для призначення їй пенсії, і реалізація такого обов`язку покликана забезпечити непорушне конституційне право кожного на пенсійне забезпечення.
У свою чергу, законодавчо визначеною умовою для врахування періоду трудової діяльності особи, яка в проміжок часу з 2004 по 2010 рік займалася підприємництвом, для її страхового стажу є сам лише факт сплати нею страхових внесків, незалежно від їх розміру.
Водночас, вказаній законодавчій прерогативі кореспондують вищенаведені норми спеціального Порядку № 22-1, яким керується у своїй діяльності ПФУ та його структурні підрозділи.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що у спірні періоди здійснення підприємницької діяльності, а саме: з квітня 2004 року по 31 грудня 2010 року, позивачем як ФОП було сплачено єдиний податок у порядку, визначеному чинним на той час законодавством.
У свою чергу, доводи апелянта про те, що позивачем не було сплачено єдиний внесок в належному розмірі суперечать вищенаведеним нормам законодавства.
При цьому, апеляційний суд враховує правову позицію, висловлену в рішенні Європейського Суду з прав людини від 20.10.2011 р. у справі «Рисовський проти України» (RYSOVSKYY v. UKRAINE), в якому Суд зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.  
Згідно зі ст.17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
При цьому, у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п.26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.
Таким чином, проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, яким повно встановлено обставини справи та правильно застосовано норми матеріального і процесуального права.
Згідно зі ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, апеляційна скарга Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області підлягає залишенню без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 24 березня 2021 року - без змін.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області залишити без задоволення, а  рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 24 березня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.
          
Головуючий	 	 	Шидловський В.Б.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Матохнюк Д.Б.    Боровицький О. А.