Постанова
Іменем України
 
21 липня 2021 року 
м. Київ
справа № 449/769/17
 
провадження № 61-1792св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Калараша А. А., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Ткачука О. С. (суддя-доповідач), 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , треті особи: Бібрська міська рада Перемишлянського району Львівської області, Орган опіки та піклування Перемишлянської районної державної адміністрації Львівської області, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні жилим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - ОСОБА_11 , на рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 18 червня 2018 року, ухвалене суддею Гуняк О. Я., та постанову Львівського апеляційного суду від 21 грудня 2020 року, ухвалену колегією суддів у складі: Крайник Н. П., Шеремети Н. О., Цяцяка Р. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 21 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Грицак О. І. Цей житловий будинок має загальну площу 133, 8 кв. м, з яких 67,7 кв. м - житлова площа та фактично розподілений на дві окремі квартири, у яких проживають відповідачі разом із членами їх сімей. 
З часу набуття у власність житлового будинку він не може реалізувати своє право власності на зазначене майно, користуватися та розпоряджатися ним у зв`язку із незаконним проживанням у ньому  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 . 
Зазначав, що згоди відповідачам на проживання у вищезгаданому житловому будинку не надавав. Неодноразово звертався до них з вимогою звільнити займану житлову площу. 
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 на підставі статей 321, 386, 391 ЦК України та частини третьої статті 116 ЖК УРСР просив: усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 з квартири № 1 у цьому будинку, а ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 - з квартири № 2 у зазначеному будинку.
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 18 червня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Усунуто перешкоди з боку ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 щодо права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_4 . Виселено ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 із зазначеної квартири. В іншій частині позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 жовтня 2015 року. ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 у 1989 році правомірно вселилися до зазначеного житла. Після переходу права власності на вказаний житловий будинок до нового власника, старим квартиронаймачам рівноцінної квартири не надано, тому виселення їх зі спірної квартири є неправомірним.
Натомість сім`ї ОСОБА_3 , яка вселилася до вказаного будинку у 1987  році, рішенням виконавчого комітету Бібрської міської ради Перемишлянського району Львівської області від 29 вересня 2008 року видано ордер на трикімнатну квартиру АДРЕСА_5 , загальною площею 72,9 кв. м, тому вона разом із членами сім`ї ( ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 ) підлягають виселенню зі спірного житла.
Постановою Львівського апеляційного суду від 22 серпня 2019 року рішення районного суду в частині задоволених позовних вимог скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 в цій частині відмовлено. Рішення районного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 задоволено. Усунуто перешкоди ОСОБА_1 у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_6 . В іншій частині судове рішення першої інстанції залишено без змін.
Постанова апеляційного суду в частині виселення ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 мотивована тим, що вони самовільно, без належної правової підстави, зайняли спірне житлове приміщення, хоча їхнє місце проживання зареєстровано за іншими адресами.
Постановою Верховного Суду від 26 лютого 2020 року постанову Львівського апеляційного суду від 22 серпня 2019 року в частині: відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження житловим будинком шляхом виселення з квартири АДРЕСА_4 ; залишення без змін рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 18 червня 2018 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_7 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження житловим будинком шляхом виселення з квартири АДРЕСА_6 скасовано. Справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постановою Львівського апеляційного суду від 21 грудня 2020 року рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 18 червня 2018 року в частині виселення ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 з квартири АДРЕСА_4 скасовано та в цій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 18 червня 2018 року в частині відмови у виселенні ОСОБА_2 , ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_6 залишено без змін.
Судове рішення апеляційної інстанції мотивовано тим, що дія рішення Бібрської міської ради народних депутатів Перемишлянського району Львівської області від 30 вересня 1993 року № 117, відповідно до якого житлові квартири у спірному будинку можуть бути звільнені лише після надання квартиронаймачам ОСОБА_12 та ОСОБА_3 рівноцінних квартир, не поширює свою дію на ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , тому вони не можуть бути виселені із цього житла. 
Відмовляючи у задоволенні частини позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , апеляційний суд у той же час вказав, що не заслуговують на увагу доводи цих відповідачів про те, що квартира, яка їм надана у 2008 році для переселення із займаного спірного житла, перебуває в аварійному, непридатному для проживання стані, оскільки матеріалами справи встановлено, що відповідачі приватизували зазначену квартиру, чим підтвердили свою згоду на виселення зі спірної квартири.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
У січні 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_11 подав до Верховного Суду  касаційну скаргу, у якій просив скасувати рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 18 червня 2018 року, постанову Львівського апеляційного суду від 21 грудня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо усунення перешкод у здійсненні права користуванням та розпорядженням житловим будинком, шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ; скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 21 грудня 2020 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження житловим будинком, шляхом виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , та залишити в силі у цій частині рішення суду першої інстанції. 
Представник заявника посилався на те, що суди в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду, а також відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування у подібних правовідносинах частини першої статті 781 ЦК України у контексті припинення договору найму (оренди) житлового будинку, у зв`язку зі смертю наймача (орендаря) (пункти 1 та 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
Доводи інших учасників справи
У березні 2021 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому посилалася на законність та обгрунтованість судових рішень та просила залишити їх без змін, а касаційну скаргу ОСОБА_1  - без задоволення.
Рух справи у суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 01 березня 2021 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі. 
Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2021 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Фактичні обставини справи, установлені судами
Судами встановлено, що 15 грудня 1987 року на підставі рішення виконавчого комітету Бібрської міської Ради депутатів трудящих від 10 грудня 1987 року № 209 видано ордер № 157 на ім`я ОСОБА_3 , сім`я якої складається із шести осіб, на право зайняття двох кімнат, загальною площею 32,8 кв. м у квартирі АДРЕСА_4 (т. 1 а.с. 24).
27 жовтня 1989 року на підставі рішення виконавчого Бібрської міської Ради депутатів трудящих від 12 жовтня 1989 року № 149 видано ордер № 19 на ім`я ОСОБА_12 , сім`я якої складається із шести осіб ( ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_2 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ) на право зайняття двох кімнат, загальною площею 33,9 кв. м у квартирі АДРЕСА_6 .    
Згідно з рішенням виконавчого комітету Бібрської міської ради народних депутатів Перемишлянського району Львівської області від 30 вересня 1993 року № 117 житловий будинок та господарські будівлі, що розташовані по АДРЕСА_1 , повернуто у натурі - ОСОБА_17 . Вилучено з балансу управління будинками виконкому Бібрської міської Ради народних депутатів житловий будинок АДРЕСА_1 за вищевказаною адресою. Зобов`язано власника житлового будинку ОСОБА_17 укласти угоду по найму житла із квартиронаймачами: ОСОБА_12 та ОСОБА_3 , відповідно до діючих ставок квартирної плати. Попереджено ОСОБА_17 , що житлові квартири будуть звільнені після надання квартиронаймачам: ОСОБА_12 та ОСОБА_3 , рівноцінних житлових квартир згідно з чинним законодавством (т. 1 а.с. 25).
Зазначене рішення прийнято на підставі заяви ОСОБА_17 та рішення комісії з питань поновлення прав реабілітованих Перемишлянської районної Ради народних депутатів.
19 жовтня 1993 року ОСОБА_17 , як власник будинку, і квартиронаймачі: ОСОБА_12 та ОСОБА_3 , уклали угоду по найму житлового будинку АДРЕСА_1 , за умовами якої зобов`язувались вносити ОСОБА_17 щомісячно квартплату за користування її майном.
ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 21 жовтня 2015 року, після смерті його матері - ОСОБА_18 , яка була спадкоємцем ОСОБА_17 . 
Щодо квартири квартиронаймача ОСОБА_3 .
Рішенням Бібрської міської ради Перемишлянського району Львівської області від 18 березня 1999 року № 72 ОСОБА_3 надано квартиру по АДРЕСА_7 на сім`ю у складі п`яти осіб, враховуючи те, що квартира, в якій проживає ОСОБА_3 , згідно з рішенням комісії з питань поновлення прав реабілітованих повернута її власнику ОСОБА_17 (т. 1 а.с. 119).
Рішенням виконавчого комітету Бібрської міської ради Перемишлянського району Львівської області від 29 вересня 2008 року № 78 видано ордер на трикімнатну квартиру АДРЕСА_5 , загальною площею 72,9 кв. м, житловою площею 48,3 кв. м ОСОБА_3 на сім`ю у складі чотирьох осіб (т. 1 а.с. 120).
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно квартира АДРЕСА_5 на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Бібрської міської ради Перемишлянського району Львівської області 01 грудня 2008 року, перебуває у спільній частковій власності: ОСОБА_3 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 
22 січня 2016 року комісією у складі посадових осіб Бібрської міської ради Львівської області складено акт про те, що дочка ОСОБА_3 - ОСОБА_8 та її онуки: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 проживають у квартирі АДРЕСА_3 без реєстрації. При цьому встановлено, що місце проживання останніх зареєстровано за адресою: АДРЕСА_5 (т. 1 а.с. 56).
Щодо квартири квартиронаймача ОСОБА_12 .
Згідно з довідкою виконавчого комітету Бібрської міської ради від 30 липня 1996 року № 2879 ОСОБА_12 постійно проживала в квартирі АДРЕСА_6 , яка належить ОСОБА_17 , і, крім неї, у цій квартирі проживають: ОСОБА_2 (її внучка), ОСОБА_19 (чоловік внучки), ОСОБА_7 (правнук), ОСОБА_20 (внучка).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_12 померла.
Ні ОСОБА_12 за життя, ні члени її сім`ї житлом на виконання рішення виконавчого комітету Бібрської міської ради народних депутатів Перемишлянського району Львівської області від 30 вересня 1993 року № 117 не забезпечені.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пунктів 1 та 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частини п`ятої статті 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.
З урахуванням постанови Верховного Суду від 26 лютого 2020 року судові рішення оскаржуються та переглядаються у частині позовних вимог ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .
Щодо квартири № 2 (квартиронаймач ОСОБА_3 )
Скасовуючи постанову апеляційного суду та направляючи справу на новий апеляційний розгляд, Верховний Суд у постанові від 26 лютого 2020 року виходив із того, що строк угоди по найму спірного житлового будинку було визначено з вказівкою на подію, яка неминуче має настати (частина друга статті 530 ЦК України), тобто до надання квартиронаймачам рівноцінних житлових квартир.
Судом установлено, що сім`ї ОСОБА_21 надано квартиру АДРЕСА_5 , загальною площею 72,9 кв. м, яку остання прийняла, зареєструвала право власності у передбаченому законом порядку.
Таким чином, єдина умова для звільнення сім`єю ОСОБА_21 приміщення, що належало на праві власності ОСОБА_17 , а згодом позивачеві - ОСОБА_1 , настала і сім`я ОСОБА_21 повинна була виселитись із займаного приміщення 30 вересня 2008 року.
Слід відзначити, що  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_8 ,ОСОБА_9  та ОСОБА_10 зареєстрвали місце свого проживання саме у наданій їм квартирі  АДРЕСА_5 , на яку при цьому оформили право спільної сумісної власності.
Посилання відповідачів на стан нерівноцінності наданої їм квартири, подання документів на підтвердження незадовільного стану такої від комунального підприємства, на обліку якого не перебуває вказана квартира, Верховний Суд при попередньому розгляді визнав необґрунтованими, оскільки вимоги до органу щодо надання такої квартири не заявлялися.
При цьому факт рівноцінності квартири АДРЕСА_5 слід встановлювати станом на 29 вересня 2008 року, на час видання ордера на вселення у зазначену квартиру, а не станом на 2019 рік, за відсутності доказів підтримання у належному стані вказаного житлового приміщення протягом більше 10 років, що є обов`язком власника.
Апеляційний суд на виконання постанови Верховного Суду від 26 лютого 2020 року, дослідивши наявні у справі докази, надав їм правильну оцінку, встановив усі обставини справи, що стосуються позовних вимог до  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_8 ,     ОСОБА_9      ОСОБА_10 , проте рішення ухвалив всупереч своїм висновкам. 
Зокрема, вказавши на те, що відповідачі приватизували надану їм у 2008 році для переселення квартиру, чим підтвердили свою згоду на виселення із займаного спірного житла, апеляційний суд відмовив у задоволенні позову у цій частині, скасувавши правильне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції.
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Отже, колегія суддів дійшла висновку про скасування постанови апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_8 ,    ОСОБА_9   ОСОБА_10  та залишення суду першої інстанції в цій частині в силі.
Щодо квартири АДРЕСА_2 (квартиронаймач ОСОБА_12 )
При вирішенні позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження житловим будинком шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_7 із квартири АДРЕСА_6 Верховний Суд виходить із такого.
Судами встановлено, що рішення виконавчого комітету Бібрської міської ради народних депутатів Перемишлянського району Львівської області від 30 вересня 1993 року № 117 в частині надання сім`ї ОСОБА_12 рівноцінної квартири не виконано. У зв`язку з тим, що відповідна умова для виселення, погоджена між колишнім власником і квартиронаймачами квартири АДРЕСА_6 , не настала, відповідачі ( ОСОБА_2 та ОСОБА_7 ) не можуть бути виселені, відповідна позовна вимога ОСОБА_1 є передчасною, а рішення судів з цього приводу - правильним.
Інші доводи касаційної скарги ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального права і зводяться до намагання переоцінити встановлені судами обставини.
Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, а оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_7 залишити без змін.
Керуючись статтями 400, 402, 410, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_11 , задовольнити частково.
Постанову Львівського апеляційного суду від 21 грудня 2020 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні жилим приміщенням скасувати, залишити рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 18 червня 2018 року в цій частині в силі.
Рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 18 червня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 21 грудня 2020 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_7 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                                В. С. Висоцька
Судді                                                                                                            А. А. Калараш
            І. В. Литвиненко
Є. В. Петров
                                                                                                                                    О.С. Ткачук