23.09.21
22-ц/812/1435/21
Провадження № 22-ц/812/1435/21         Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О. 

                                       

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2021 року                                             м. Миколаїв
                                                                                  справа № 489/5491/19
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
       головуючого Данилової О.О.,
       суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О., 
       із секретарем Богуславською О. М.
переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом 
Миколаївської міської ради 
до ОСОБА_1 
про стягнення кошів за користування земельною ділянкою
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 19 травня 2021 року суддею Коваленко І.В. в приміщенні цього ж суду (повне судове рішення складено того ж дня),
У С Т А Н О В И В:
У жовтні 2019 року Миколаївська міська рада (далі - міськрада) звернулась з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів за користування земельною ділянкою.
Позивач зазначав, що земельна ділянка площею 15509 кв.м. по АДРЕСА_1 належить на праві власності територіальній громаді міста  та з 24 квітня 2012 року передана міськрадою в оренду ТОВ «Петрівна» на підставі договору оренди, укладеного строком на 15 років, для обслуговування нежитлового об`єкта за цією  адресою. З 25 жовтня 2016 року право власності на частку нежитлового об`єкту  – 5744/10000 належить ОСОБА_1 .  Відповідно до вимог закону до набувача будівель, розташованих на земельній ділянці переходить і право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Проте орендну плату ОСОБА_1 не сплачує. 
Посилаючись на порушення прав власника земельної ділянки на одержання доходів за час тимчасового використання земельної ділянки та уточнивши предмет та підстави позову (а.с.39-44), міськрада просила стягнути з ОСОБА_1 заборгованість з орендної плати в розмірі 1 036 884,16 грн. за період з 25 жовтня 2016 року по 01 квітня 2019 року.
Відповідачка ОСОБА_1 позов не визнала, посилаючись на те, що приміщення, які розташовані на земельній ділянці, були нею продані у 2013 році громадянину Туреччини - ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 06 грудня 2013 № 3309. Тому вона не є користувачем зазначеної земельної ділянки та належним відповідачем у справі.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 травня 2021 року позов міськради задоволено, з ОСОБА_1 на користь міськради за користування земельною ділянкою площею 15 509 кв.м. по АДРЕСА_1 за період з 25 жовтня 2016 по 01 квітня 2019 року стягнуто 1 036 884,16 грн., а також 15 553,27 грн. судових витрат.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Апелянт посилалась на ті ж обставини, якими заперечувала позов, наголошуючи на помилковості висновку суду про те, що оскільки державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на підставі договору від 6 грудня 2013 року проведена не була, а тому він не набув права власності на нерухоме майно та обов`язків землекористувача, які має виконувати відповідачка. Крім того, суд безпідставно стягнув з неї плату за всю земельну ділянку площею 15509 кв.м, та відповідно вийшов за межі позовних вимог.
Правом відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався.
В судове засідання апеляційного суду позивач та відповідачка, належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, не з`явились. Справу розглянуто судом за участю представника відповідачки ОСОБА_1 – адвоката Соколової А.О.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог  апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 6 грудня 2013 року проведено не було, а тому він не набув прав власника, яким залишилась відповідачка ОСОБА_1 . За цих обставин суд дійшов висновку, що обов`язок щодо сплати орендної плати за земельну ділянку має нести відповідачка ОСОБА_1 , як власниця частки у спільній власності на об`єкти нерухомості, що розташовані на цій ділянці.
Проте не з усіма висновками суду можна погодитись.
Так, судом встановлено, що земельна ділянка площею 15 509 кв.м. за адресою - АДРЕСА_1 є комунальною власністю, розпорядником якої є міськрада.
За договором оренди землі № 8782 від 24 квітня 2012 року (далі – Договір) ця ділянка передана в оренду строком на 15 років ТОВ «Петрівна» для обслуговування належних товариству будівель та споруд, що розташовані на цій ділянці (а.с.11,12). 
Договором визначено порядок сплати орендної плати в розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка не є сталою і змінюється у зв`язку з проведенням її щорічної індексації (пункти 4.2, 4.3 Договору). Умовами угоди передбачені і строки внесення орендної плати, яка визначається щомісячними платежами (пункт 4.4 Договору).
За даними податкового органу збори та податки за землю від власників майна та землекористувачів по АДРЕСА_1 до місцевого бюджету не надходили з 2016 року. Набувач частки нерухомого майна ОСОБА_2 з 1 січня 2015 року податкові декларації з плати за землю не надавав (а.с.16).
За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 25 жовтня 2016 року за ОСОБА_1 зареєстровано 5744/10000 частки нежитлового об`єкту по АДРЕСА_1 .
Підставою реєстрації зазначено рішення ТОВ «Петрівна» №16/10-1 від 18 жовтня 2016 року (а.с.115-116).
За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 зареєстровано:
-6 грудня 2013 року право власності на 4197/10000 частки майна, що розташоване по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 6 грудня 2013 року; та
-1 грудня 2015 року право власності на 59/10000 частки майна, що розташоване по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 1 грудня 2015 року (а.с.15).
У період 2018-2019 року позивач неодноразово повідомляв ОСОБА_1 про наявність заборгованості з орендної плати та запрошував на засідання комісії з визначення та відшкодування збитків (а.с.21,22).
3 квітня 2019 року комісією міськради затверджено акт з визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, відповідно до якого розмір збитків за несплату ОСОБА_1 орендної плати за період з 25 жовтня 2016 року по 01квітня 2019 року складає 1 036 884,16 грн. (а.с.19). 
18 червня 2019 року на адресу відповідача направлено вимогу про сплату заборгованості, яку ОСОБА_1 не виконала (а.с.23).

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції вірно виходив з того, що спірні відносини виникли у сфері земельних правовідносин, за характером є договірними та регулюються загальними нормами цивільного законодавства, ЗК та Законом «Про оренду землі». 
Положення статті 377 ЦК, статті 120 ЗК, статей 7 та 13 Закону «Про оренду землі», їх тлумачення та застосування у правових позиціях Верховного Суду при розгляді аналогічних спорів наведені судом першої інстанції у мотивувальній частині судового рішення. Їх повторення апеляційний суд вважає зайвим. 
На підставі аналізу фактичних обставин справи та положень зазначених норм суд дійшов висновку про доведеність належності ОСОБА_1 права власності на частку (5744/10000) нерухомого майна – нежитлових будівель та споруд за АДРЕСА_1 у період з жовтня 2016 року станом на 1 квітня 2019 року, а тому і наявність підстав для покладення на неї обов`язку щодо сплати за цей період орендної плати за землю.
Такі висновки відповідають обставинам справи та вимогам цивільного та земельного законодавства.
Посилання апелянта ОСОБА_1 на те, що вона не є власником частки нерухомого майна, були предметом дослідження судом першої інстанції та вірно визнані судом непереконливими.
Так, на підтвердження факту відчуження належного їй майна ОСОБА_1 надала суду договір купівлі-продажу від 6 грудня 2013 року, за яким набувачем частки нерухомого майна по АДРЕСА_1 є громадянин Туреччини ОСОБА_2 (а.с.62).
Проте, предметом відчуження є 4197/10000 частки нерухомого майна за цією адресою, а саме кондитерський цех літ. А-3, тоді як нежитловий об`єкт в цілому складається з декількох будівель та споруд. 
Отже, інша частка залишилась у власності інших співвласників.
До того ж, відчужувачем за цим договором є ТОВ «Петрівна», а не відповідачка ОСОБА_1 , на що вона посилається у відзиві на позов та в апеляційній скарзі.
Право власності на 5744/10000 частки нежитлових приміщень ОСОБА_1 набула вже після укладення угод з ОСОБА_2 , а саме у жовтні 2016 року, а тому право на цю частку не могло перейти від неї до цієї особи на підставі угоди від 6 грудня 2013 року.
Відомостей про будь-які інші угоди, укладені ОСОБА_1 щодо розпорядження своєю часткою (5744/10000) суду не надано.
Частки нежитлового об`єкту, що зареєстровані за ОСОБА_2 (4197/10000 та 59/10000) та за відповідачкою ОСОБА_1 (5744/10000) у спірний період в сумі складаю ціле (10000/10000).
Не можна погодитись і з твердження апелянта про те, що вся земельна ділянка площею 15509 кв.м перейшла у користування ОСОБА_2 , про що, нібито, зазначено у договорі від 6 грудня 2016 року. 
Насамперед, відомості про такий розмір земельної ділянки стосуються об`єкту нерухомості в цілому (пункт 1 договору), а не тільки частки, що відчужується.
Крім того, питання щодо переходу права користування земельної ділянкою регулюється не умовами угод власників нерухомих будівель та споруд, а нормами земельного законодавства (статті 377 ЦК, стаття 120 ЗК та стаття 7 Закону «Про оренду землі»).
Ці норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, зокрема, припинення договору оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий об`єкт, та виникнення права оренди у нового власника цієї будівлі.
Отже, ОСОБА_1 не надала суду доказів переходу права власності у період 2016-2019 років на частку нежитлового об`єкту у розмірі 5744/10000 до іншої особи. Тому обов`язок щодо сплати орендної плати за відповідну частку земельної ділянки має нести ОСОБА_1 .
Безпідставними є і доводи апеляційної скарги про те, що на відповідачку покладений обов`язок щодо сплати орендної плати з розрахунку за всю ділянку площею 15509 кв.м, а не за відповідну частку.
Розрахунок заборгованості за період з 25 жовтня 2016 року станом на 1 квітня 2019 року наведено в акті комісії з визначення та відшкодування збитків власникам землі від 3 квітня 2019 року, у розрахунку збитків та у листі-вимозі від 28 листопада 2918 року (а.с.19-21). 
Ці дані свідчать про те, що розмір орендної плати визначався позивачем з нормативної грошової оцінки частки земельної ділянки (14 252 792 грн.), яка відповідає частки ОСОБА_1 у праві спільної власності за нежитловий об`єкт (5744/10000). 
Розмір земельної ділянки, який зазначено у резолютивній частині судового рішення (15509 кв.м), є розміром цієї ділянки як об`єкту нерухомого майна з визначеним кадастровим номером, який не вплинув на розрахунок заборгованості та прав відповідачки не порушує. 
Отже, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення та відмови в позові, або зміні судового рішення в частині визначення розміру заборгованості.

Водночас, дійшовши вірного висновку про наявність у відповідачки невиконаних зобов`язань щодо орендної плати, суд першої інстанції у мотивувальній частині судового рішення підставою відмови в позові зазначив відсутність державної реєстрації права власності набувача ОСОБА_2 за договором від 6 грудня 2013 року. 
Такий висновок суперечить даним Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за якими така реєстрація проведена 6 грудня 2013 року (16:01:09) (а.с.15 зворот). 
Але факт державної реєстрація прав ОСОБА_2 на 4256/1000 частки об`єкту не доводить перехід до цієї особи права власності на іншу частку нерухомості (5744/10000), яка за даними реєстру належить ОСОБА_1 .
Отже, невірна оцінка судом деяких обставин не вплинула на основний висновок суду по суті спору.
За таких обставин судове рішення в частині підстав задоволення позову та відхилення заперечень відповідачки, які викладені в мотивувальній частині рішення суду першої інстанції, підлягає зміні.
Керуючись статтями 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 травня 2021 року змінити в частині підстав задоволення позову в редакції мотивувальної частини постанови апеляційного суду.
В іншій частині судове рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня  прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання  повного судового рішення.

Головуючий                                        О.О.Данилова

Судді:                                                В.В.Коломієць 

Н.О.Шаманська

---------------------------------
повну постанову складено 23 вересня 2021 року