КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №372/2419/2019                                                                                 Головуючий у І інстанції - Жук М.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/9463/2021                                         Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
13 липня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Немудрої Ю.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 січня 2021 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення збитку та відшкодування моральної шкоди, 
 
встановив:
 
У липні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до Оболонського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 про стягнення збитку та відшкодування моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 22 серпня 2016 року у цивільній справі №372/1109/14 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, його поділ та визнання майна особистою приватною власністю: визнано спільним майном подружжя ОСОБА_3 , в тому числі, квартиру АДРЕСА_1 , а також в порядку поділу спільного майна подружжя визнано за нею право власності на Ѕ частину цієї квартири.
У червні 2019 року вона дізналася про те, що ОСОБА_1 відчужив у 2016 році квартиру АДРЕСА_1 шляхом її продажу, відомості про що внесенні до реєстру нерухомості, який ведеться на тимчасово непідконтрольній території, що фактично унеможливлює реалізацією нею свого права на частку в квартирі.
Просила стягнути на її користь з ОСОБА_1 496 989 грн. 50 коп. завданого збитку, 600 грн. 00 коп. витрат на складення звіту оцінки майна та 135000 грн. 00 коп. компенсації моральної шкоди.
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 26 січня 2021 року, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 496989 грн. 50 коп. матеріального збитку та 600 грн. 00 коп. витрат на складення звіту оцінки майна, а всього 497589 грн. 50 коп.
В решті позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилався на те, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт продажу відповідачем квартири АДРЕСА_1 , якими позивач обґрунтовує завдані матеріальну збитки та моральну шкоду.
В основу оскаржуваного рішення Оболонським районним судом м. Києва покладені надані позивачем (не засвідчені у встановленому чинним законодавством порядку та без зазначення джерел їх походження) копія з копії договору купівлі-продажу об`єкта нерухомості від 04 серпня 2016 року та копія виписки з Єдиного державного реєстру нерухомості від 07 червня 2019 року.
Зазначає, що він не укладав договір купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна від 04 серпня 2016 року копія з копії якого надана позивачем.
В наданій Оболонському районному суду м. Києва заяві про залучення доказів до матеріалів справи від 29 вересня 2020 року відповідач наголошував, що копія з копії цього означеного договору є підробкою та просив, враховуючи що позивачем не надано оригіналу письмового доказу, тоді як відповідач ставить під сумнів відповідність поданої копії з копії оригіналу, не брати такий доказ до уваги.
Проте, Оболонський районний суд м. Києва залишив заяву позивача без уваги.
Крім цього, відповідно до інформаційної довідки №225798073 від 28 вересня 2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на день розгляду позову позивача, квартира АДРЕСА_1 зареєстрована на праві приватної власності за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 17 травня 2006 року.
При визначені розміру збитків Позивача начебто завданих відповідачем, Оболонський районний суд м. Києва в оскаржуваному судовому рішенні послався на звіт суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «Галтекс Плюс» від 01 серпня 2019 року та не врахував, що вказаний звіт не відповідає вимогам чинного законодавства України, а визначена у звіті вартість спірного майна не є його реальною вартістю на момент розгляду справи.
Просив скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 січня 2021 року, та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 у повному обсязі.
На апеляційну скаргу ОСОБА_2 подала відзив, який обґрунтовувала тим, що в матеріалах справи міститься копія договору купівлі-продажу спірної квартири відповідачем від 04 серпня 2016 року отримана від нової власниці - добросовісного покупця спірної квартири ОСОБА_4 .
Другий примірник договору був виданий продавцю - ОСОБА_1 , третій зберігається в Державному комітеті з державної реєстрації та кадастру Республіки Крим.
Цей документ наданий у копії, остаточно доводить факт продажу спірної квартири відповідачем за діючими в той час на території АР Крим російськими законами під час слухання справи №372/1109/2014 в Апеляційному суді Київської області, рішенням якого від 22 серпня 2016 року спірна квартира визнана спільною власністю колишнього подружжя ОСОБА_3 , Ѕ частина якої - власність ОСОБА_2 .
Оскаржуючи рішення Обухівського районного суду Київської області від 04 червня 2015 року, за яким спірна квартира була визнана 100% власністю ОСОБА_1 , відповідач, не дочекавшись рішення суду апеляційної інстанції під час розгляду справи зробив необхідні за російським законодавством підготовчі дії для продажу спірної квартири, а саме 30 червня 2016 року отримав кадастровий номер 90:19:010105:2312 в Єдиному державному реєстрі нерухомості РФ, що є обов`язковою передумовою для продажу нерухомого майна.
Цей номер вказаний в п. 1 договору купівлі-продажу спірної квартири та у відомостях про зареєстровані права на нерухомість РФ на нового власника ОСОБА_4 від 16 вересня 2016 року.
Вважає, що нею надані належні докази продажу спірної квартири відповідачем без її відома на всіх етапах: підготовки-отримання кадастрового номера 30 червня 2016 року, підписання договору купівлі-продажу 04 серпня 2016 року до винесення рішення Апеляційного суду Київської області 22 серпня 2016 року щодо поділу спірної квартири та реєстрації права власності за новим власником в Єдиному державному реєстрі нерухомості РФ 16 вересня 2016 року, які логічно і послідовно доповнюють одне одного.
Просила залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що з 09 березня 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Печерського районного суду міста Києва від 11 серпня 2014 року розірвано.
Після припинення шлюбних відносин між сторонами виник спір щодо поділу майна, набутого під час перебування у шлюбі, в тому числі квартири АДРЕСА_1 , яка була набута сторонами у період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 17 травня 2006 року між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець).
Рішенням Апеляційного суду Київської області від 22 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року у цивільній справі №372/1109/14 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, його поділ та визнання майна особистою приватною власністю, визнано спільним майном подружжя ОСОБА_3 , в тому числі, квартиру АДРЕСА_1 , а також в порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину цієї квартири.
Відповідно до витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 28 вересня 2020 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 .
Разом з цим, як вбачається із копії договору купівлі-продажу об`єкта нерухомості від 04 серпня 2016 року ОСОБА_1 продав ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 за ціною 1000000 російських рублів.
За інформацією яка міститься у Єдиному державному реєстрі нерухомості Державного комітету по державній реєстрації та кадастру Республіки Крим 16 вересня 2016 року до цього реєстру внесено запис про право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 .
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 496989 грн. 50 коп. матеріального збитку, суд першої інстанції виходив з того, що недобросовісні дії ОСОБА_1 , які виразились у платному відчуженні нерухомого майна під час спору щодо права позивачки на частку в цьому майні у спосіб, що суперечить закону в межах тимчасово окупованої території, свідчить про позбавлення позивачки, як власника майна в повній мірі на власний розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй на праві власності майном, у зв`язку з чим наявні правові передумови для покладення на відповідача обов`язку відшкодувати позивачці завдані внаслідок його неправомірних дій збитки, що становлять Ѕ частину вартості квартири, яка згідно звіту суб`єкту оціночної діяльності ТОВ «Галтекс Плюс» від 01 серпня 2019 року складає 993979 грн. 00 коп.
З висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.
Згідно з преамбулою ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. 
Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. 
Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.
Відповідно до ст.3 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається:
1) сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій;
2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України;
3) надра під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини, і повітряний простір над цими територіями.
Згідно зі статтею 9 вказаного Закону державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.
Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.
Встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами) створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України.
Відповідно до ст.1 та ст.3 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» від 15 квітня 2014 року, тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. 
Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року. 
Для цілей цього Закону, тимчасово окупованою територією визначається сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя.
Згідно з положенням ч.4 ст.11 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території», набуття та припинення права власності на нерухоме майно, яке знаходиться на тимчасово окупованій території, здійснюється відповідно до законодавства України за межами тимчасово окупованої території. 
У разі неможливості здійснення державним реєстратором повноважень щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на тимчасово окупованій території орган державної реєстрації визначається Кабінетом Міністрів України.
Зважаючи на те, що квартира АДРЕСА_1 , як нерухоме майно знаходиться на території АР Крим, яка від 20 лютого 2014 року є тимчасово окупованою територією, набуття права власності на даний об`єкт нерухомого майна здійснюється відповідно до законодавства України за межами тимчасово окупованої території.
Відповідно до ст.657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Згідно з ч.1 ст.182 ЦК України та ст.ст.4,5 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», право власності та інші права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Наказом Міністерства юстиції України «Про врегулювання відносин, пов`язаних з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно, що розташоване на тимчасово окупованій території України» №898/5 від 28 березня 2016 року, державна реєстрація права власності та інших речових прав на нерухоме майно, що розташоване в межах території АРК, міста Севастополя, а також тимчасово окупованої території Донецької та Луганської областей, проводиться незалежно від місцезнаходження такого майна, ведення реєстраційних прав у паперовій формі щодо нерухомого майна, що розташоване в межах території АРК та м. Севастополя забезпечує Головне територіальне управління юстиції у Херсонській області.
Отже, договір купівлі-продажу квартири як об`єкту нерухомого майна, що знаходиться в АР Крим, яка є тимчасово окупованою територією України, підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації за межами тимчасово окупованої території АР Крим відповідно до законодавства України з дотриманням вимог ст.ст.182,657 ЦК України, а також ст.ст.4,5 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з урахуванням положення наказу Міністерства юстиції України «Про врегулювання відносин, пов`язаних з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно, що розташоване на тимчасово окупованій території України» №898/5 від 28 березня 2016 року.
Всупереч цьому, з копії договору купівлі-продажу квартири від 04 серпня 2016 року вбачається, що його сторонами не було дотримано вимог законодавства України, зокрема даний договір було укладено у простій письмовій формі, без його нотаріального посвідчення та без проведення в подальшому державної реєстрації права власності на квартиру у встановленому законом порядку.
Таким чином, відповідно до ч.5 ст.11 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території», на тимчасово окупованій території будь-який правочин щодо нерухомого майна, у тому числі щодо земельних ділянок, вчинений з порушенням вимог цього Закону, інших законів України, вважається недійсним з моменту вчинення і не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Частиною 1 ст.220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Твердження позивача про отримання відповідачем грошових коштів у розмірі 1000000 російських рублів в рахунок розрахунку за квартиру, спростовується відсутністю юридичних наслідків укладання договору купівлі-продажу квартири від 04 серпня 2016 року.
Більш того, відповідно до інформаційної довідки №225798073 від 28 вересня 2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира АДРЕСА_1 , зареєстрована на праві приватної власності за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 17 травня 2006 року.
Відтак, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт продажу відповідачем квартири АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин ст.22 ЦК України.
Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1ст.13 ЦПК України).
Згідно з ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами.
Письмовими доказами відповідно до ст.95 ЦПК України є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Згідно із положеннями ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ч.1,2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Згідно із ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що держані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. 
Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Допустимість доказів визначається законністю джерел, умов і способів їх одержання.
Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. 
Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання та дослідження доказів. 
Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.
На вищезазначене суд першої інстанції уваги не звернув, та прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, у зв`язку з чим, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 січня 2021 року скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову. 
Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За правилами ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.   
Відповідно до ч.1, п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.
За подання апеляційної скарги відповідач сплатив судовий збір у розмірі 7462,50 грн., а відтак зазначена сума, у зв`язку з відмовою у позові підлягає стягненню з позивача.
Керуючись ст.ст.367,374,376,381-384, ЦПК України, суд, -
  
постановив:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 січня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Відмовити у задоволенні позову  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення збитку та відшкодування моральної шкоди.
Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 7462 (сім тисяч чотириста шістдесят дві) грн. 50 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складений 19 липня 2021 року.

Суддя-доповідач                                                      К.П. Приходько

Судді                                                                         Т.О. Писана

С.О. Журба