УХВАЛА

30 серпня 2021 року 
Київ
справа №520/1657/2020
адміністративне провадження № К/9901/11405/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Соколова В.М.,
суддів: Єресько Л.О.,  Загороднюка А.Г., 
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року (суддя Волошин Д.А.) та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2021 року (судді П`янова Я.В., Присяжнюк О.В., Спаскін О.А.) у справі №  520/1657/2020 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби України у м. Харкові Харківської області, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, про стягнення матеріальної шкоди,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби України у м. Харкові Харківської області (далі - Управління ДКС у м.  Харкові, відповідач), Держави Україна в особі Державної казначейської служби України (далі - ДКС України, відповідач), у якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просив: 
- стягнути з Держави Україна в особі відповідачів з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шляхом списання з відповідного рахунку ДКС України 39  004,00 грн матеріальної шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним, у вигляді недоотриманої пенсії, утриманої з ОСОБА_1 у період з 01 червня 2014 року по 31 липня 2016 року як податок на доходи фізичних осіб та військового збору;
- стягнути з Держави Україна в особі відповідачів з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шляхом списання з відповідного рахунку ДКС України 15  270,35 грн - інфляційних збитків та 4  023,28 грн - 3 % річних від простроченої суми, а всього у розмірі - 19  293,63 грн.
Позов мотивований тим, що з 2011 року позивач отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру». В період з 01  червня 2014 року по 31 липня 2016 року з пенсії позивача утримано податок на доходи фізичних осіб та військовий збір на загальну суму 39  004,00 грн. Однак, Рішенням №1-р/2018 від 27 лютого 2018 року Конституційний Суд України визнав положення абзацу 1 підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування щомісячного довічного грошового утримання суддів таким, що не відповідає частині першій статті 126 Конституції України, тобто неконституційними. Вказані обставини, на думку позивача, свідчать про завдання йому матеріальної шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним, у вигляді недоотриманої пенсії.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Харківський окружний адміністративний суд рішенням від 14 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 19  лютого 2021 року, в задоволенні позову відмовив.
Приймаючи означені судові рішення, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області правомірно у період з липня 2014 року по липень 2016 року утримано з пенсії позивача податок на доходи фізичних осіб та військовий збір, а органи Казначейства, виконуючи свої повноваження, не здійснювали будь-яких протиправних дій відносно позивача, його прав та охоронюваних законом інтересів не порушували, оскільки, відповідно до наданих повноважень виконують функцію обслуговуючого банку розпорядників і бюджетних коштів. Водночас, вимоги позивача про стягнення 15270,35 грн інфляційних збитків та 4023,28 грн - трьох процентів річних від простроченої суми, а всього у сумі - 19293,63 грн, не підлягають задоволенню як такі, що є похідними.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції. Позиція інших учасників справи
На рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2021 року позивач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
У касаційній скарзі скаржник зазначив, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають касаційному оскарженню на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), оскільки відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норми права - частини третьої статті 152 Конституції України та частини першої статті 1175 Цивільного кодексу України у подібних правовідносинах - у справі про стягнення з Держави Україна матеріальної шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним на підставі частини третьої статті 152 Конституції України, у вигляді недоотриманої пенсії, утриманої з особи як податок на доходи фізичних осіб та військовий збір.
Автор касаційної скарги вказує, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано названі норми матеріального права, у зв`язку з чим позивач позбавлений власності на своє майно у вигляді грошових коштів, утриманих з його пенсії. При цьому позивач наголошує, що оскільки за положеннями частини першої статті 1175 Цивільного кодексу України матеріальна та моральна шкода, завдана фізичній особі в результаті прийняття органом державної влади нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним та скасований, відшкодовується державою незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів, то до предмету доказування у даній справі не входять обставини правомірності або неправомірності утримання Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області з пенсії позивача податку на доходи фізичних осіб та військового збору. З огляду на це, позивач не заявляв вимог про визнання дій відповідача неправомірними. 
Також скаржник уважає, що суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми процесуального права, оскільки не надали належну оцінку доводам позивача та неповно з`ясували всі обставини справи.
Ухвалою від 27 травня 2021 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою. Підставою касаційного оскарження у справі визначено пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Представник відповідачів у відзиві на касаційну скаргу просить залишити скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а судові рішення - без змін, мотивуючи це тим, що до прийняття Конституційним Судом України Рішення №1-р/2018 від 27 лютого 2018 року, тобто станом на час виникнення спірних правовідносин, положення абзацу 1 підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України підлягали застосуванню. Отже, у період з липня 2014 року по липень 2016 року пенсія позивача була об`єктом оподаткування. Представник відповідачів зауважує, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Зважаючи на вказане, представник відповідачів уважає, що підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відсутні. 
Ухвалою від 27 серпня 2021 року Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Соколова В.М. провів необхідні дії з підготовки справи до касаційного розгляду та призначив її до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
З 1993 року по 2011 рік позивач працював в органах прокуратури.
З 16 вересня 2011 року позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області та отримує пенсію за вислугу років, призначену на підставі статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру».
Законом України від 27 березня 2014 року № 1166-VІІ «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» пункт 164.2 статті 164 Податкового кодексу України доповнено новим підпунктом 164.2.19 такого змісту: « 164.2.19. суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять тисяч гривень на місяць, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати».».
На підставі абзацу 1 підпункту 169.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України з пенсії позивача щомісячно, починаючи з 01 липня 2014 року по 31 липня 2016 року, утримувались податок з доходів фізичних осіб та військовий збір.
Згідно з довідкою Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м.  Харкова від 11 травня 2018 року № 371/П-3 розмір щомісячно стягнутого з позивача податку з доходів фізичних осіб та військового збору за період з 01 липня 2014 року по 31 липня 2016 року склав 39  004,00 грн.
Рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року № 1-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.
Положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Позивач уважає, що оскільки внесені Законом України від 27 березня 2014 року №  1166-VІІ «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» зміни до Податкового кодексу України визнані неконституційними, то у період з 01 липня 2014 року по 31 липня 2016 року мало місце незаконне утримання коштів з його пенсії, а тому компенсація цих коштів повинна бути здійснена в порядку статті 152 Конституції України, статей 22, 1175 Цивільного кодексу України за рахунок коштів Державного бюджету України.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
В силу частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Згідно з приписами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
За змістом ухвали Верховного Суду від 27 травня 2021 року касаційне провадження у справі відкрито з підстави, визначеної пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України. 
На обґрунтування касаційної скарги скаржник зазначає про відсутність правової позиції Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 152 Конституції України та частини першої статті 1175 Цивільного кодексу України у подібних правовідносинах.
Водночас, зазначені доводи скаржника спростовуються наступними обставинами.
У постанові від 19 листопада 2018 року у справі №755/4893/18 (755/18431/15-а) Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду дійшов висновку, що згідно з резолютивною частиною Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2018 від 27 лютого 2018 року положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України визнані неконституційними, останні втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Із змісту наведеного слідує, що дія положень абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України втратила чинність з 27  лютого 2018 року, при цьому така не має зворотної сили. Тому, Рішення Конституційного Суду №1-р/2018 не може бути застосовано до правовідносин з приводу виплати пенсії позивачеві, що виникли до 27 лютого 2018 року, а саме в період з липня 2014 року. 
Такий правовий підхід застосований Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 19 лютого 2021 року під час розгляду та вирішення справи № 808/1628/18, у якій позивач звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із заявою про перегляд судового рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 06 липня 2018 року за виключними обставинами. Заява була мотивована тим, що Рішенням Конституційного Суду України від 25 квітня 2019 року у справі № 3-14/2019 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), словосполучення «дійсної строкової», яке міститься у положеннях частини третьої статті 59 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», за якими визначення розміру відшкодування заподіяної внаслідок ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС шкоди при обчисленні пенсії виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року, поширюється лише на категорію військовослужбовців, які брали участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи під час проходження дійсної строкової служби і внаслідок цього стали особами з інвалідністю.
У названій постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду підтримав позицію судів першої та апеляційної інстанцій, зокрема про те, що словосполучення «дійсної строкової», що міститься в положеннях частини третьої статті 59 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №  796-XII визнане неконституційним та втратило чинність 25 квітня 2019 року, як установлено статтею 91 Закону України «Про Конституційний Суд України», тобто з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення у справі № 3-14/2019, що також прямо встановлено даним рішенням. Наявність Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2019 року у справі № 3-14/2019 не змінює правового регулювання спірних правовідносин та не доводить факту допущення судом помилки при вирішенні спору, крім того, на час виникнення спірних правовідносин та на час прийняття рішення судом першої інстанції положення вказаної норми були чинними та підлягали застосуванню.
Таким чином, у вищезазначених постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зроблено правовий висновок про неможливість застосування Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2018 від 27 лютого 2018 року до правовідносин з приводу виплати пенсії особі, що виникли до 27 лютого 2018 року, як і випадку з ОСОБА_1 .
Крім того, 05 грудня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду розглянув справу № 453/686/15-а за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду в Сколівському районі Львівської області, Управління Державної казначейської служби у Сколівському районі Львівської області про визнання неправомірними дій суб`єкта владних повноважень при виплаті пенсії за вислугу років та зобов`язання вчинити певні дії.
У цій справі позивач обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що при нарахуванні та виплаті пенсії управління Пенсійного фонду у Сколівському районі Львівської області з 01 січня 2015 року утримало з належної до виплати суми податок на доходи фізичних осіб у розмірі 15 % та військовий збір у розмірі 1,5 %. Уважає, що такі дії відповідача обмежують його право на отримання пенсії у розмірі, в якому вона була призначена, і є неправомірними.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що оскільки положення Податкового кодексу України в частині оподаткування пенсій набрали чинності з 01  січня 2015 року і не визнані такими, що не відповідають Конституції України, то управління Пенсійного фонду в Сколівському районі Львівської області, оподатковуючи частину пенсії позивача, яка перевищує три розміри мінімальної заробітної плати, діяло відповідно до чинного законодавства, у зв`язку із чим його дії не можуть бути визнані судом протиправними.
Верховний Суд, переглядаючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій у справі №  453/686/15-а, дійшов висновку про те, що положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким запроваджено оподаткування пенсій певних категорій (груп) пенсіонерів, суперечить статті 46 Конституції України. Водночас, з резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2018 від 27 лютого 2018 року вбачається, що положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України визнане неконституційним і втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення, тобто з 27 лютого 2018 року. 
Враховуючи наведене, Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень і погодився із висновком судів першої та апеляційної інстанцій у справі №  453/686/15-а.
14 травня 2021 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі № 560/47/20 за позовом ОСОБА_3 до Держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби у Полонському районі Хмельницької області, третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, про стягнення матеріальної шкоди.
У вказаній справі позивач зазначав, що є суддею у відставці, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Хмельницькій області та отримує щомісячне довічне грошове утримання. У період з 10 лютого 2017 року по 01 березня 2018 року відповідач з щомісячного довічного грошового утримання позивача здійснював утримання податку на доходи фізичних осіб та військовий збір на загальну суму 24  859,43 грн. Рішенням № 1-р/2018 від 27 лютого 2018 року Конституційний Суд України визнав положення абзацу 1 підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування щомісячного довічного грошового утримання суддів таким, що не відповідає частині першій статті 126 Конституції України, тобто неконституційними. З огляду на це позивач уважав, що має право на відшкодування шкоди у розмірі здійснених утримань за спірний період.
Хмельницький окружний адміністративний суд позов ОСОБА_3 задовольнив, а Сьомий апеляційний адміністративний суд рішення суду першої інстанції скасував та прийняв нову постанову, якою у задоволенні позову відмовив.
Переглядаючи рішення апеляційного суду у справі № 560/47/20, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначив про те, що відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди врегульовано статтею 22 Цивільного кодексу України, за змістом якої, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Отже, поняття «збитки» включає у себе й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено, про що обґрунтовано зазначено судами.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що розглядуваний спір є спором щодо проходження публічної служби, який виник у зв`язку з виплатою позивачу довічного грошового утримання у розмірі, меншому ніж він сподівався. Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом стягнення коштів на відшкодування майнової шкоди та обґрунтовування позовних вимог у спосіб, притаманний спорам про відшкодування шкоди з наведенням відповідного нормативного регулювання, не змінює суті спірних правовідносин, що виникли між сторонами в цій справі, і підстави їх виникнення, а отже не робить цей спір спором про відшкодування шкоди.
Щодо касаційного провадження, відкритого з підстави, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, то Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зауважив про те, що ОСОБА_3 , звертаючись до суду з цим позовом, обґрунтовував свої вимоги саме через призму понесення ним збитків у вигляді упущеної вигоди у зв`язку з визнанням неконституційним положення абзацу 1 підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України та просив стягнути кошти на відшкодування майнової шкоди відповідно до частини третьої статті 152 Конституції України. Саме таке розуміння спірних правовідносин та обґрунтування позовних вимог підтверджено позивачем і в касаційній скарзі. Ні в позовній заяві, касаційній скарзі, ні в інших заявах по суті справи позивач не ставив під сумнів відповідність отриманого ним суддівського довічного грошового утримання за період з 10 лютого 2017 року по 01 березня 2018 року положенням законодавства, що було чинним на той час та регулювало розмір його виплати, тобто не оспорював розмір отриманого суддівського довічного грошового утримання в контексті невідповідності такого встановленому законодавством, що було чинним у зазначений період. За таких обставин, у суду касаційної інстанції відсутні підстави та процесуальні повноваження на перевірку зазначених обставин (відповідність отриманого ОСОБА_3 суддівської довічного грошового утримання за період з 10 лютого 2017 року по 01 березня 2018 року положенням законодавства, чинного у цей період) з метою захисту його порушеного права.
Колегія суддів уважає за необхідне зауважити, що у справі, що розглядається, підставою звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом також слугувало ухвалення Конституційним Судом України Рішення № 1-р/2018 від 27 лютого 2018 року, яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, відповідно до якого у період з 01 липня 2014 року по 31 липня 2016 року пенсія позивача оподатковувалося податком на доходи фізичних осіб та військовим збором. Отже, за цей період позивачу завдано шкоду, яку він оцінив у грошовому виразі, виходячи із сукупної суми відрахувань 39004,00 грн. У цьому випадку завдані позивачеві збитки зумовлені визнанням неконституційними положень закону. 
Таким чином предметом даного спору є стягнення матеріальної шкоди у вигляді суми неотриманої пенсії, яка мала бути нарахована позивачу за період з 01 липня 2014 року по 31 липня 2016 року, коли здійснювалось утримання податку на доходи фізичних осіб та військовий збір.
Отже, зміст спірних правовідносин є подібним до правовідносин у справі №  560/47/20.
Ураховуючи зміст перелічених вище постанов суду касаційної інстанції, є очевидним той факт, що Верховний Суд у своїх постановах вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. При цьому, аналіз висновків, викладених в оскаржуваних судових рішеннях у справі, яка розглядається, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду. 
За правилами пункту 4 частини першої статті 339 КАС України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). 
У касаційній скарзі позивач також зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Разом із тим, скаржник не наводить жодних фактів, які б свідчили про наявність протилежних рішень у подібних правовідносинах.
За таких обставин, касаційне провадження, відрите з підстави, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, належить закрити.
Керуючись статтями 3, 341, 345, 339, 355 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Закрити касаційне провадження № К/9901/11405/21 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2021 року у справі № 520/1657/2020 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби України у м. Харкові Харківської області, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, про стягнення матеріальної шкоди.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає. 

...........................

...........................

...........................

В.М. Соколов
Л.О. Єресько 
 А.Г. Загороднюк ,
Судді Верховного Суду