СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" вересня 2021 р.                                                                 Справа № 905/458/21  

Колегія суддів у складі: 
головуючий суддя Шевель О.В., суддя Крестьянінов О.О. , суддя  Тарасова І.В., 
за участю секретаря судового засідання Бессонової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Служби автомобільних доріг у Донецькій області (вх. № 1994Д/1)                                                                                 
на рішення Господарського суду Донецької області від 02.06.2021, ухвалене суддею Черновою О.В. у приміщенні Господарського суду Донецької області 02.06.2021 об 11:30 год. (повний текст рішення складено та підписано 04.06.2021) у справі №905/458/21  
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Перша дорожньо-будівельна компанія", м.Васильків Київської області
до Служби автомобільних доріг у Донецькій області, м. Краматорськ Донецької області 
про стягнення 2627037,64 грн,

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Перша дорожньо-будівельна компанія" звернулося до Господарського суду Донецької області з позовною заявою до Служби автомобільних доріг у Донецькій області про стягнення зі Служби автомобільних доріг у Донецькій області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Перша дорожньо-будівельна компанія" 3% річних від суми простроченої заборгованості у розмірі 935781,08 грн та інфляційних нарахувань у розмірі 1691256,56 грн. за період з 13.04.2018 по 29.09.2020.
Рішенням Господарського суду Донецької області від 02.06.2021 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто зі Служби автомобільних доріг у Донецькій області на користь ТОВ “Перша дорожньо-будівельна компанія”  2560719,60 грн., з яких 927822,83 грн. – 3% річних та 1632896,77 грн. – інфляційні витрати, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 38412,55 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
В обґрунтування прийнятого рішення місцевий господарський суд зазначив наступне: матеріалами справи підтверджується неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань за договором №2-20 від 16.04.2013, основну заборгованість за яким (у розмірі 14051389,20 грн.) було стягнуто з відповідача на користь позивача рішенням господарського суду Донецької області у справі №905/2828/17 від 22.03.2018, що набрало законної сили; якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних з моменту невиконання та до повного виконання грошового зобов`язання (судового рішення); перевіривши наданий позивачем розрахунок позовних вимог щодо 3% річних та інфляційних втрат за період з 12.04.2018 по 29.09.2020, суд першої інстанції дійшов висновку, що їх розмір є невірним; зазначивши у рішенні, що датою початку нарахування є 13.04.2018, день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних, і що має бути враховано часткове погашення відповідачем заборгованості за спірний період - суд першої інстанції погодився з наданими відповідачем контррозрахунками сум відсотків річних та інфляційних втрат за спірний період і дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 927822,83 грн 3% річних та 1632896,77 грн інфляційних втрат.
Стосовно позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем в ході розгляду справи в суді першої інстанції, місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні зазначив наступне: ТОВ "Перша дорожньо-будівельна компанія" звернулося до суду у грудні 2017 року з позовною заявою про стягнення заборгованості за договором №2-20 від 16.04.2013 у розмірі 14051389,20 грн, за наслідками розгляду якого прийнято рішення господарського суду Донецької області у справі №905/2828/17 від 22.03.2018, отже, у даному випадку мало місце переривання строку позовної давності, встановленого ст.264 ЦК України, перебіг якого почався заново з наступного дня після пред`явлення позову, також, як встановлено судом, за період з 12.04.2018 по 29.09.2020, тобто в межах строку позовної давності з урахуванням його переривання, відповідачем здійснено часткове погашення боргу за спірним договором – 18.12.2019, 20.05.2020, 16.06.2020 та 09.07.2020, отже, враховуючи положення ст. 264 ЦК України, в даному випадку мало місце переривання строку позовної давності, тому, на думку суду першої інстанції, строк позовної давності щодо стягнення заборгованості за договором №2-20 від 16.04.2013 у розмірі 14051389,20 грн. не сплив.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Служба автомобільних доріг у Донецькій області звернулася до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати вищевказане рішення і залишити позовну заяву без розгляду.
Апелянт зазначає, що, оскільки на момент подання позову сплинула позовна давність щодо основної заборгованості (на думку апелянта, з огляду на умови договору підряду, перебіг позовної давності почався 02.04.2014 і закінчився 02.04.2017), то вона спливла також і до вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат – як до додаткової вимоги. В обґрунтування зазначеного твердження заявник посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №910/4590/19 та на постанову Верховного Суду від 06.03.2019 у справі №757/44680/15-ц. 
В обґрунтування апеляційної вимоги про залишення позову без розгляду заявник скарги зазначає, що в суді першої інстанції позивач тричі не з`являвся в судові засідання, при цьому жодного разу не повідомив про причини неявки та не надав клопотання про розгляд справи за його відсутності, не виконав вимоги суду щодо надання доказів. На думку апелянта, з огляду на приписи ст.202, п.1 ч.1 ст.226 ГПК України, відповідне є безумовною підставою для залишення позову без розгляду, враховуючи також правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.06.2020 у справі №910/16978/19, в якій зазначено, що участь представника позивача у судовому розгляді справи в разі неподання клопотання про розгляд справи за його відсутності є його обов`язком, а не правом. Також апелянт посилається на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду у справі №910/14532/19.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 02.08.2021 колегія суддів у складі: головуючий суддя Дучал Н.М., суддя Россолов В.В., суддя Терещенко О.І.) відкрито апеляційне провадження за вказаною скаргою, призначено її розгляд на 23.09.2021.
02.09.2021 у зв`язку зі звільненням у відставку головуючого судді Дучал Н.М. було здійснено повторний автоматизований розподіл даної справи, за результатами якого визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Шевель О.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Тарасова І.В.
22.09.2021 у зв`язку з відпусткою судді Білоусової Я.О. було здійснено повторний автоматизований розподіл даної справи, за результатами якого визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Шевель О.В., суддя Крестьянінов О.О., суддя Тарасова І.В.
У судовому засіданні 23.09.2021 представник апелянта наполягав на задоволенні скарги, стверджуючи, що залишення позову без розгляду є обов`язком господарського суду в тому разі, якщо позивач, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, не направляє свого представника в судові засідання та не просить суд розглядати справу без його участі.
Позивач, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи в суді апеляційної інстанції, не скористався правом на участь представника в даному судовому засіданні.
В ході апеляційного розгляду даної справи апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, у межах встановленого строку.
Відповідно до ч.1 ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 ГПК України. 
Присутній в судовому засіданні представник відповідача погодився з тим, що судом досліджено всі докази, які надано до справи у відповідності до ст.74 ГПК України та які стосуються меж апеляційного розгляду справи.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, заслухавши в судовому засіданні представника відповідача, дійшла висновку про закінчення розгляду апеляційної скарги в даному судовому засіданні, за наявними у справі матеріалами.
У відповідності до вимог ст.282 ГПК України, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини даної справи є наступними. 
Господарським судом Донецької області було розглянуто поданий у грудні 2017 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю “Перша дорожньо-будівельна компанія” до Служби автомобільних доріг у Донецькій області у справі №905/2838/17 про стягнення 34664308,19     грн., з яких: 14051389,20 грн заборгованості, 2557352,83 грн пені, 1546422,75 грн 3% річних за період з 02.04.2014 по 30.11.2017, 16509143,41 грн інфляційних втрат за період з 01.05.2014 по 30.11.2017. Судом було встановлено, що, заборгованість перед позивачем у сумі 14051389,20 грн виникла у відповідача через неналежне виконання останнім умов укладеного між сторонами договору підряду №2-20 від 16.04.2013. З урахуванням обставин справи №905/2838/17, позовні вимоги судом було задоволено частково. 
А саме, рішенням  Господарського суду Донецької області  від 12.03.2018 у справі №905/2838/17 (а.с. 46) стягнуто з відповідача на користь позивача 31425333,30 грн,     у тому числі -     14051389,20 грн     заборгованості,     1545267,84 грн     3% річних за період з 02.04.2014 по 30.11.2017,     15828676,31 грн     інфляційних втрат за період з 01.05.2014 по 30.11.2017, а також     217574,80 грн     судового збору. У задоволенні вимог про стягнення пені відмовлено з огляду на сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем.
Як вбачається з матеріалів даної справи №905/458/21 та Єдиного державного реєстру судових рішень, вищевказане рішення Господарського суду Донецької області у справі №905/2838/17 від 12.03.2018 не було оскаржено в апеляційному та касаційному порядку і набрало законної сили; на його виконання було видано наказ. 
Разом з тим, станом на час розгляду судом першої та апеляційної інстанції даної справи №905/458/21 вказане рішення Господарського суду Донецької області у справі №905/2838/17 від 12.03.2018 виконано відповідачем не у повному обсязі.
Дані обставини сторонами не оспорюються.
12.03.2021, посилаючись на неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань за договором №2-20 від 16.04.2013, підтверджених рішенням Господарського суду Донецької області у справі №905/2828/17 від 22.03.2018 (а саме, на те, що за період з грудня 2019 року по березень 2020 року, а також у травні та в червні 2020 року, відповідачем було сплачено суму боргу лише частково, в розмірі 6500000,00 грн, і що залишок суми основного боргу складає 7551389,20 грн), ТОВ “Перша дорожньо-будівельна компанія”, звернулось до Господарського суду Донецької області з позовом до Служби автомобільних доріг у Донецькій області про стягнення заборгованості у розмірі 2627037,64 грн., з яких 935781,08 грн. – 3% річних, нарахованих на залишок основного боргу за період з 12.04.2018 по 29.09.2020 та 1691256,56 грн. – інфляційні втрати за період з  квітня 2018 року по вересень 2020 року.
В ході розгляду даної справи в суді першої інстанції відповідачем у відзиві на позов (а.с. 69) було надано контррозрахунок щодо сум відсотків річних та інфляційних, а також заявлено про застосування позовної давності.
Місцевий господарський суд частково задовольнив позов – з наведених вище підстав.
Надаючи оцінку відповідному висновку місцевого господарського суду, згідно з підпунктом б) пункту 3 частини 1 статті 282 ГПК України, колегія суддів погоджується з ним з огляду на наступне.
Предметом спору у даній справі є матеріально-правова вимога Товариства з обмеженою відповідальністю "Перша дорожньо-будівельна компанія" про стягнення зі Служби автомобільних доріг у Донецькій області інфляційних втрат та 3 % річних, нарахованих на суму основного боргу за договором підряду №2-20 від 16.04.2013 відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України.
Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, відтак визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, незалежно від підстав їх виникнення (наведену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц).
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 10.04.2018 у справі №910/10156/17 та від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц виклала свої висновки про те, що положеннями статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання не залежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду розглядаючи справу № 905/600/18 у постанові від 05.07.2019 навела свої висновки про те, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових рішень про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.
Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК, за час прострочення.
При цьому, передбачене статтею 625 ЦК України право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Отже, враховуючи, що  суму основного боргу 14051389,20 грн за договором №2-20 від 16.04.2013 було стягнуто з відповідача на користь позивача згідно з судовим рішенням, що набрало законної сили, однак було виконано відповідачем не в повному обсязі – колегія суддів вважає правомірним висновок місцевого господарського суду про те, що позивач (кредитор) вправі вимагати стягнення з відповідача (боржника) в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних з моменту невиконання та до повного виконання грошового зобов`язання (судового рішення).
Відповідач в апеляційній скарзі зазначених висновків суду першої інстанції не спростовує.
Щодо розміру річних та інфляційних, то, як було встановлено вище, місцевий господарський суд зменшив заявлені позивачем до стягнення суми, погодившись із конттрозрахунком відповідача, наданим у відзиві на позовну заяву.
Перевіривши наведені в оскаржуваному рішенні суду розрахунки вказаних сум, колегія суддів дійшла висновку про те, що вони є арифметично та методологічно вірними, відповідають обставинам справи та нормам чинного законодавства.
В ході апеляційного провадження відповідач не заперечував правильності визначення судом першої інстанції сум відсотків річних та інфляційних, що підлягають стягненню.
Як вбачається з апеляційної скарги та усних пояснень представника відповідача в судовому засіданні, Служба автомобільних доріг у Донецькій області не погоджується з відмовою у застосуванні до вказаних вимог позовної давності.
А саме, із посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №910/4590/19 та на постанову Верховного Суду від 06.03.2019 у справі №757/44680/15-ц, заявник зазначає, що оскільки на момент подання позову сплинула позовна давність щодо основної заборгованості (на думку апелянта, з огляду на умови договору підряду, перебіг позовної давності почався 02.04.2014 і закінчився 02.04.2017), то вона спливла також і до вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат – як до додаткової вимоги. 
Надаючи оцінку вказаним твердженням, колегія суддів зазначає наступне.
Главою 19 Цивільного кодексу України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.
До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 зі справи № 127//15672/16-ц, у постанові Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 917/1421/18.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).
Порядок відліку позовної давності наведений у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Колегія суддів зазначає, що вимоги щодо стягнення сум відсотків річних та інфляційних втрат дійсно виникли через несвоєчасне погашення відповідачем суми основного боргу за договором підряду №2-20 від 16.04.2013. 
Разом з тим, як встановлено місцевим господарським судом в оскаржуваному рішенні в даній справі та не заперечується відповідачем, суму основного боргу 14051389,20 грн, на яку (з урахуванням часткового погашення) нараховувалися суми відсотків річних та інфляційних, було стягнуто з відповідача рішенням господарського суду Донецької області у справі №905/2828/17 від 22.03.2018, що набрало законної сили. 
Як вбачається із вказаного рішення, позовна давність, пов`язана зі строками, які встановлювалися договором підряду, була предметом дослідження в ході розгляду справи №905/2828/17 і господарський суд дійшов висновку про те, що позовну давність стосовно вимоги про стягнення основного боргу позивачем не пропущено. 
Відповідно до ч.4 ст.75 ГПК України,      обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
За таких обставин, колегія суддів зазначає про необґрунтованість посилань відповідача на сплив позовної давності за вимогою про стягнення основного боргу – як станом на час розгляду господарським судом справи №905/2828/17, так і на момент звернення ТОВ "Перша дорожньо-будівельна компанія" з позовом у даній справі №905/458/21, предметом якого є стягнення сум відсотків річних і інфляційних втрат.
Окрім цього, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Як обґрунтовано зазначено місцевим господарським судом в оскаржуваному рішенні із посиланням на вищевказані норми, у даному випадку, стосовно вимоги про стягнення основної заборгованості, мало місце переривання перебігу позовної давності, який почався заново з наступного дня після пред`явлення позову у справі №905/2828/17, у грудні 2017 року. Також, як було встановлено місцевим господарським судом та не заперечується апелянтом, відповідач за період з 12.04.2018 по 29.09.2020, тобто в межах позовної давності з урахуванням переривання її перебігу, здійснив часткове погашення боргу за спірним договором – 18.12.2019, 20.05.2020, 16.06.2020 та 09.07.2020.
З огляду на вказані обставини та на вищенаведені приписи ст. 264 ЦК України, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що на час звернення ТОВ "Перша дорожньо-будівельна компанія" з позовом у даній справі №905/458/21 (у березні 2021 року) позовна давність щодо стягнення суми основного боргу за договором підряду №2-20 від 16.04.2013 не закінчилася.
Окрім того, як уже зазначалося, позовні вимоги в даній справі №905/458/21 заявлено позивачем в порядку ст.625 ЦК України.
Згідно зі змістом вказаної норми, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Отже, з урахуванням того, що законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3% річних за увесь час прострочення таке зобов`язання є триваючим.
Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 13.05.2021 у справі №910/4391/19.
На думку відповідача, сплив позовної давності щодо основного боргу є фактичним припиненням зобов`язання, а тому є підставою для припинення застосування положень статті 625 ЦК України, застосування яких є нерозривно пов`язаним з існуванням грошового зобов`язання та можливою відповідальністю за його невиконання.
Стосовно наведеного доводу, суд апеляційної інстанції зазначає, що у постанові Верховного Суду (у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду) від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17 з огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 у справі № 918/329/16, наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, не є додатковими вимогами у розумінні положень статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.
Відповідна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/16945/14, від 27.04.2018 у справі № 908/1394/17, від 21.11.2018 у справі № 642/493/17-ц, від 13.05.2021 у справі №910/4391/19 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц.
В апеляційній скарзі заявник посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19, зокрема, на висновок про те, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання, тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю, відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою.
Колегія суддів зазначає, що вказаний висновок було зроблено Великою Палатою Верховного Суду в контексті визначення юрисдикції спору про стягнення сум інфляційних та річних, нарахованих на суму боргу, стягнутого адміністративним судом.
Відповідачем в апеляційній скарзі не мотивовано, в чому, на його думку, полягає невідповідність оскаржуваного рішення зазначеній правовій позиції Великої Палати Верховного Суду – враховуючи, що місцевий господарський суд в ході розгляду даної справи №905/458/21 дослідив правову природу позовних вимог про стягнення сум інфляційних та річних, встановив, що вони пов`язані з основним боргом, стягнутим іншим судовим рішенням (зазначене повною мірою відповідає вищенаведеній правовій позиції Великої Палати Верховного Суду), та підлягають стягненню, оскільки рішення про стягнення основного боргу на момент звернення з позовом у даній справі виконано не в повному обсязі, окрім того, позовну давність щодо стягнення основного боргу не пропущено.
Також в апеляційній скарзі відповідач посилається на  постанову Верховного Суду від 06.03.2019 у справі №757/44680/15-ц, в якій суд касаційної інстанції зазначив, що у разі якщо у стягненні основного боргу суд відмовляє у зв`язку з пропуском позовної давності, то в задоволенні позовної вимоги про стягнення 3 % річних, нарахованих на суму такого боргу, слід відмовити за безпідставністю, а не через пропуск позовної давності.
Стосовно вказаного аргумента колегія суддів зазначає, що висновки, викладені в оскаржуваному рішенні в даній справі, не суперечать вищенаведеній правовій позиції Верховного Суду, оскільки стосуються обставин, які не є подібними до тих, що встановлені судами у справі №757/44680/15-ц (в якій у стягненні основного боргу судом було відмовлено).
А саме, в даній господарській справі №905/458/21 суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про те, що позовну давність не пропущено ні стосовно основного боргу (який було стягнуто судовим рішенням в іншій справі), ні щодо нарахувань на нього.
Отже, твердження апелянта про неправильне застосування місцевим господарським судом норм матеріального права, які стосуються позовної давності, колегія суддів не визнає обґрунтованими та зазначає, що вони не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.
В обґрунтування апеляційної вимоги про залишення позову без розгляду заявник скарги зазначає, що в суді першої інстанції позивач тричі не з`являвся в судові засідання, при цьому жодного разу не повідомив про причини неявки та не надав клопотання про розгляд справи за його відсутності, не виконав вимоги суду щодо надання доказів. На думку апелянта, з огляду на приписи ст.202, п.1 ч.1 ст.226 ГПК України, відповідне є безумовною підставою для залишення позову без розгляду, враховуючи також правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.06.2020 у справі №910/16978/19, в якій зазначено, що участь представника позивача у судовому розгляді справи в разі неподання клопотання про розгляд справи за його відсутності є його обов`язком, а не правом. Також апелянт посилається на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду у справі №910/14532/19.
Стосовно вищенаведених доводів, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.226 ГПК України, суд залишає позов без розгляду, якщо позивач без поважних причин не подав витребувані судом докази, необхідні для вирішення спору, або позивач (його представник) не з`явився у судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.
Як вбачається з матеріалів справи, місцевим господарським судом було проведено три судові засідання в даній справі: 14.04.2021 та 05.05.2021 – у підготовчому провадженні, а також судове засідання 02.06.2021, в якому справу було розглянуто по суті та постановлено оскаржуване рішення.
Позивач був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи (повідомлення відділення зв`язку про вручення йому відповідних ухвал господарського суду долучено до матеріалів справи). 
Однак ТОВ "Перша дорожньо-будівельна компанія" не направило свого представника для участі у вказаних судових засіданнях, не повідомило суд про причини його неявки та не просило розглядати справу без його участі.
Відповідні обставини, за вищенаведеними приписами п.4 ч.1 ст.226 ГПК України, дійсно можуть бути підставою для залишення позову без розгляду. 
Таку правову позицію викладено Верховним Судом у постанові у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.06.2020 у справі №910/16978/19, у постанові Верховного Суду від 29.12.2020 у справі №910/14532/19, на які посилається заявник.
Разом з тим, як вбачається із вказаних постанов Верховного Суду, предметом апеляційного та касаційного перегляду в них були ухвали судів першої інстанції про залишення позову без розгляду в порядку п.4 ч.1 ст.226 ГПК України, і суд касаційної інстанції погодився з правомірністю вчинення такої процесуальної дії за наявності вищенаведених підстав.
Водночас у вказаних постановах Верховний Суд наголошував, що  залишення позову без розгляду згідно з п.4 ч.1 ст.226 ГПК України є процесуальним правом, яким суди першої інстанції обґрунтовано скористалися при постановленні відповідних ухвал. 
У даній справі №905/458/21 відповідач в апеляційній скарзі (а.с.166) зазначає, що правом на залишення позову без розгляду суд наділений у разі неявки належним чином повідомленого позивача, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і якщо його нез`явлення перешкоджає розгляду справи. 
Тобто заявником скарги фактично визнано, що залишення позову без розгляду в даному випадку є правом, а не обов`язком суду.
Водночас у судовому засіданні 23.09.2021 представник відповідача наполягав на тому, що господарський суд був зобов`язаний залишити позов без розгляду.
Жодного нормативно-правового обґрунтування зазначеного висновку представником не наводилося – окрім посилань на правову позицію Верховного Суду у справах №910/16978/19 та №910/14532/19.
Проте, як було встановлено вище, відповідні аргументи не підтверджуються, а спростовуються змістом наведених постанов Верховного Суду, яким неодноразово наголошувалося, що залишення позову без розгляду в порядку п.4 ч.1 ст.226 ГПК України (за вищенаведених передумов) є правом, а не обов`язком суду. Тобто законодавцем встановлено можливість вирішення вказаного питання із застосуванням судового розсуду.
У відповідності до правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постанові від 29.07.2021 у справі № 925/409/20, судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами передбаченими КУзПБ, ГПК України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення, встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), такий, що є оптимальним у правових і фактичних умовах розгляду та вирішення справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.
Тобто в даному випадку суд першої інстанції обрав відповідну процесуальну дію (щодо продовження розгляду справи та вирішення спору по суті) у межах встановленого відповідними нормами ГПК України судового розсуду, враховуючи, що, як було встановлено вище, згідно зі змістом цих норм суд не був зобов`язаний залишити позов без розгляду і не був позбавлений права розглянути спір по суті та ухвалити рішення за результатами його розгляду.
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що вирішення спору господарським судом по суті за наявності певних процесуальних передумов для залишення позову без розгляду не є порушенням норм процесуального права, яке може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення у відповідності до п.4 ч.1, ч.3 ст.277 ГПК України та прийняття нового рішення – про залишення позову без розгляду (на чому наполягав апелянт), а також не свідчить про наявність порушення прав відповідача як учасника провадження.
Будь-яких інших аргументів, що могли б бути підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, апелянтом не наведено.
За результатами апеляційного перегляду рішення місцевого господарського суду  колегією суддів також не було встановлено наявності неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права в розумінні ч.2 ст.277 ГПК України або порушення норм процесуального права, які згідно з ч.3 цієї ж норми є обов`язковою підставою для скасування судового рішення. 
Відповідно до ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене та керуючись ст. 13, 269, п.1 ч.1 ст.275, ст.276, ст.282 ГПК України, 
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Служби автомобільних доріг у Донецькій області залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Донецької області від 02.06.2021 у справі №905/458/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачені ст. 286 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено   29.09.2021 

Головуючий суддя                                                                    О.В. Шевель

Суддя                                                                                           О.О. Крестьянінов  

Суддя                                                                                           І.В. Тарасова