Постанова
Іменем України
 
12 серпня 2021 року
м. Київ
 
справа № 755/2051/20
провадження № 61-5699св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
учасники справи :
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
третя особа - ОСОБА_4 ,
 
провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 листопада 2020 року у складі судді Виниченко Л. М. та постанову Київського апеляційного суду від 16 березня 2021 року у складі колегії суддів: Мараєвої Н. Є., Заришняк Г. М., Рубан С. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання недійсним договору оренди квартири та виселення, посилаючись на те, що на підставі нотаріально посвідченого договору довічного утримання, укладеного 27 квітня 2017 року між ним та його рідним дідом (батьком відповідача  ОСОБА_2 ) - ОСОБА_5 , який помер  ІНФОРМАЦІЯ_1 , він став власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . Крім того, він звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у вигляді 1/12 частини вказаної квартири, яка також належала його діду. За свідоцтвом про право на спадщину за законом ОСОБА_2 належала решта частки (5/12) квартири, яку в подальшому відповідач відчужив своїй дочці ОСОБА_4 за  договором дарування від 19 січня 2019 року. Наприкінці 2018 року він приїхав до спірної квартири, двері якої відчинила невідома жінка, яка представилася ОСОБА_3 , та повідомила, що проживає у квартирі на підставі договору оренди, укладеного зі ОСОБА_2 . На прохання добровільно звільнити житло, яке було здане в оренду без його згоди як співвласника, ОСОБА_3 пояснила, що не буде в добровільному порядку виселятися, оскільки сплатила орендну плату та продовжує її сплачувати щомісячно. Після цього він звернувся до Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві із заявою про порушення кримінального провадження щодо ОСОБА_2 , на підставі якої до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтею 356 Кримінального кодексу України (самоправство). Крім того, він направив відповідачам вимоги про припинення порушення та виселення з квартири, які залишилися без реагування. Наприкінці жовтня 2019 року він вдруге намагався потрапити до вказаного житла та вирішити спір мирним шляхом. Вхідні двері квартири знову відкрила ОСОБА_3 , яка відмовилася добровільно звільнити житло. Враховуючи викладене,  ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір оренди квартири АДРЕСА_1 , укладений 04 березня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та виселити ОСОБА_3 із зазначеної квартири.
 
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 30 листопада 2020 року позов задоволено. Визнано недійсним договір оренди квартири АДРЕСА_1 , укладений 04 березня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Виселено ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що способами захисту цивільних прав та інтересів, серед іншого, можуть бути: визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення. Станом на час укладення договору оренди відповідач ОСОБА_2 не був власником (співвласником) квартири АДРЕСА_1 . Крім того, вказаний правочин вчинено без згоди позивача як співвласника спірного житла. Посилання відповідача ОСОБА_2 щодо втрати договором оренди чинності 07 вересня 2018 року не можуть бути підставою для відмови в позові, оскільки строк дії договору не змінює правову природу спірних правовідносин щодо визнання правочину недійсним. Крім того, ОСОБА_3 продовжує проживати у спірному житлі, у зв`язку з чим позивач не має доступу до належної йому на праві спільної часткової власності квартири.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 16 березня 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 листопада 2020 року - без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційних скарг не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.
 
У квітні 2021 року ОСОБА_3  подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 листопада 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 березня 2021 року і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник вказала, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив її клопотання про дослідження копій договорів оренди спірної квартири від 19 січня 2019 року, від 20 грудня 2019 року та від 21 грудня 2020 року.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 19 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із Дніпровського районного суду міста Києва.
 
28 квітня 2021 року справа № 755/2051/20 надійшла до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Відповідно до абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Судами встановлено, що згідно з інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21 лютого та 21 листопада 2019 року двокімнатна квартира АДРЕСА_2 належить на праві спільної часткової власності трьом особам, а саме:
- 1/2 частина квартири належить ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору довічного утримання від 27 квітня 2017 року, укладеного зі ОСОБА_5 ;
- 1/12 частки квартири зареєстрована за ОСОБА_5 , який помер  ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори Конончук Т. В.;
- 5/12 часток квартири належать ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 19 січня 2019 року, укладеного зі ОСОБА_6 .
 
За договором оренди житлового приміщення від 04 березня 2017 року (договір фактично укладено 04 березня 2018 року) ОСОБА_7 (наймодавець) передав ОСОБА_3 (наймачеві) в тимчасове платне користування квартиру АДРЕСА_1 , яка належить наймодавцю на підставі заповіту від 07 жовтня 2004 року, строком до 07 вересня 2018 року. Розмір щомісячної орендної плати складає 7 000 грн. 
 
На час вчинення вказаного правочину право власності на 5/12 часток у квартирі не було зареєстроване за ОСОБА_6 у встановленому законом порядку. Позивач як співвласник спірного житла не давав своєї згоди на укладення оспорюваного договору оренди. 
 
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звертався до правоохоронних органів із заявами, в яких повідомляв про виявлений ним факт проживання у спірній квартирі сторонніх осіб та неможливість потрапити до житла.
 
Позивач надсилав відповідачам та третій особі вимоги про припинення порушення його житлових прав та виселення з квартири  ОСОБА_3 , які залишилися без реагування.
 
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. 
 
Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.
 
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
 
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
 
Згідно з частинами першою, другою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
 
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).
 
Відповідно до частин першої-третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
 
Отже, у разі відсутності згоди у визначенні порядку користування квартирою між співвласниками, особа має право звернутися з позовом до інших співвласників про визначення порядку користування квартирою, або ж вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Порядок користування майном, що перебуває у спільній сумісній чи частковій власності, також регулюється договором, укладеним співвласниками такого майна.
 
Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, -відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.
 
Згідно зі статтею 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.
 
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
 
Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Відповідно до статті 759 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).
 
Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму (частина перша статті 760 ЦК України).
 
Згідно зі статтею 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.
 
Відповідно до статті 764 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.
 
Згідно з частиною першою статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.
 
Предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина. Помешкання має бути придатним для постійного проживання у ньому. Наймач житла у багатоквартирному будинку має право користування майном, що обслуговує будинок (стаття 812 ЦК України).
 
У разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду, без надання їм іншого житла (стаття 826 ЦК України).
 
В постановці Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 394/301/19 (провадження № 61-19185св19) зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Якщо предметом спору у справі є недійсність договору і такий договір визнається недійсним з моменту вчинення, укладення сторонами додаткової угоди про припинення такого договору та повернення майна не може розцінюватися як підстава для припинення провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору. Розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним. Так само не перешкоджає поданню відповідного позову закінчення строку (терміну) дії оспорюваного правочину до моменту подання позову.
 
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Встановивши, що на час вчинення оспорюваного правочину право власності на 5/12 часток у спірній квартирі не було зареєстроване за ОСОБА_6 у встановленому законом порядку, і позивач як власник 1/2 частки в цьому житлі не давав своєї згоди на укладення договору оренди, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову. 
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
Доводи заявника про те, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив її клопотання про дослідження копій договорів оренди спірної квартири від 19 січня 2019 року, від 20 грудня 2019 року та від 21 грудня 2020 року, не заслуговують на увагу, оскільки позивач не заявляв будь-яких матеріально-правових вимог щодо цих правочинів, а тому вказані договори не стосуються обставин, які входять до предмета доказування. 
 
Згідно з частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
 
Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
 
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
 
Відтак, факт відмови в задоволенні вищевказаного клопотання не свідчить про порушення апеляційним судом принципу змагальності сторін.
 
Верховний Суд зауважує, що за договором оренди наймодавець має право передати іншій особі в користування житло за умови, якщо такий наймодавець є власником цього житла. У справі, яка переглядається, між власниками не визначено порядок користування квартирою, 1/2 частка в якій належить позивачу, а тому за відсутності згоди останнього інший (новий) співвласник не мав права здавати у найм спірне житло, в тому числі розпоряджатися часткою, яка йому не належить.
 
Обраний позивачем спосіб захисту, зокрема шляхом виселення наймача зі спірної квартири, незалежно від наявності вчинених в подальшому з цим наймачем договорів оренди квартири, повністю забезпечує поновлення його порушеного права, а отже, є ефективним.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Обставини справи встановлені судами попередніх інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
 
Оскільки під час здійснення касаційного провадження в цій справі з підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України, Верховним Судом не встановлено порушень судами норм процесуального права з наведених у касаційній скарзі мотивів, то підстав для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень в касаційному порядку немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 листопада 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 березня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко