ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"22" липня 2021 р.           Справа№ 910/3991/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Суліма  В.В.
суддів:            Гаврилюка  О.М. 
          Майданевича А.Г. 
 
при секретарі судового засідання : Шевченко Н.А. 
за участю представників сторін: 
від позивача: Намистюк Д.А.;
від відповідача: не прибув;
від третьої особи: не прибув, 
розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Намистюка Дениса Анатолійовича
на рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2021 року  (повний текст рішення складено 14.04.2021)
у справі № 910/3991/20 (суддя: Удалова О.Г.)
позивач Фізична особа-підприємець Намистюк Денис Анатолійович
відповідач   Головного управління Національної поліції в місті Києві
третя особа,    яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача   Державна казначейська служба України
про відшкодування матеріальної та моральної шкоди в розмірі 6 370 428,08 грн                                        
                                                        ВСТАНОВИВ: 
                 Фізична особа-підприємець Намистюк Денис Анатолійович (далі - позивач) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до Головного управління Національної поліції в місті Києві (далі - відповідач), за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача   Державна казначейська служба України (далі - третя особа) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди в розмірі 6 370 428,08 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем була допущена незаконна бездіяльність при розслідуванні кримінального провадження № 12015100050001821, що встановлено ухвалами Оболонського районного суду міста Києва від 27.09.2016 року по справі № 756/11683/16-к, від 04.12.2017 року по справі № 756/14391/17. Така бездіяльність відповідача зумовила виникнення у позивача, який є самозайнятою особою - адвокатом, необхідності весь свій робочий час присвячувати захисту прав та оскарженню бездіяльності правоохоронних органів, що, відповідно, мало наслідком понесення позивачем збитків (майнової шкоди у вигляді упущеної вигоди). Крім того, як вказав позивач, умисною неправомірною діяльністю відповідача позивачу була завдана також моральна шкода.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.04.20201 року у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.
          Не погодившись з прийнятим рішенням, Фізична особа-підприємець Намистюк Денис Анатолійович  звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2021 року у даній справі та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
          Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема  ст.ст. 225, 226 Господарського кодексу України.
          Так, скаржник зазначив, що в позовній заяві про стягнення майнової та моральної шкоди були  зазначено нормативно-правові акти на підставі яких здійснено розрахунок майнової шкоди.
          Крім того, скаржник вказав що він практично  не отримує доходу у порівнянні з 2011 роком через бездіяльність Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві, Оболонського РУ ГУ НП у м. Києві, ГУ НП у м. Києві.
          Водночас, скаржник наголосив, що відповідач не надав жодного доказу  вчинення ним  у добровільному порядку  дій спрямованих  на відновлення порушених прав  позивача, його захист від кримінальних правопорушень, охорону його прав, свобод та законних інтересів, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування  і судового розгляду з тим, що кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності, у відповідності з ст. 2 Кримінального процесуального кодексу України.   
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу у справі №910/3991/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., суддів: Майданевич А.Г., Коротун О.М.
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 14.06.2021 року у зв`язку з перебуванням судді Коротун О.М. у відпустці, апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В, судді: Майданевич А.Г., Гаврилюк О.М.
Північний апеляційний господарський суд прийняв справу №910/3991/20 за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Намистюка Дениса Анатолійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2021 року до провадження колегію суддів у складі: головуючий суддя : Сулім В.В., суддів:  Майданевич А.Г., Гаврилюк О.М.  Відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Намистюка Дениса Анатолійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2021  року у справі №910/3991/20 своєю ухвалою від 22.06.2021 року.
20.07.2021 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника позивача  до суду  надійшло клопотання про витребування з відповідача доказів, а саме надати інформацію  про:
- кількість відкритих кримінальних проваджень за зверненнями   Намистюка Д.А. та ОСОБА_2 до Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві, Оболонського УП ГУ НП у м. Києві за 2012-2020 роки, 
- кількість вручених письмових підозр, складених обвинувальних актів, переданих справ до суду за зверненнями Намистюка Д.А. та ОСОБА_2 до Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві, Оболонського УП ГУ НП у м. Києві за 2012-2020 роки;
- вручення хоч однієї письмової підозри, складення хоч одного обвинувального акту, передання хоч однієї справи до суду, стосовно дій осіб, які разом проживають без реєстрації у АДРЕСА_1 та які скоювали злочини проти Намистюка Д.А. та ОСОБА_2 протягом 2012-2020 років, зокрема стосовно ОСОБА_3 (м. Київ), ОСОБА_4 (м. Білопілля), ОСОБА_5 (м. Горлівка), ОСОБА_6 (м. Москва).
У вищевказаному клопотанні позивач також вказав, що 26.02.2021 він повторно звернувся до Оболонського УП ГУ НП у м. Києві з метою отримання відповіді на його адвокатський запит, поданий повторно у зв`язку з неповнотою наданої відповіді. Проте, працівники Оболонського УП ГУ НП у м. Києві у своїй відповіді відмовили у наданні відповіді на повторний адвокатський запит, відповідь не віддали, перешкоджаючи правомірній адвокатській діяльності позивача, завдали останньому тілесні ушкодження, перевищивши надані їм службові повноваження, здійснили незаконне затримання й привід позивача, погрожували насиллям, вимагаючи надати оригінал посвідчення, а не засвідчену копію, що змусило позивача звертатись до ГУ НП у м. Києві, НП у м. Києві, ДБР. Проте, як вказав позивач, на його неодноразові виклики на номер « 102» ніхто не прибув на місце події до Оболонського УП ГУ НП у м. Києві, ніхто зі співробітників ГУ НП у м. Києві до позивача не передзвонив.
Колегія суддів розглянувши дане клопотання дійшла висновку про відмову в його задоволенні, з огляду на наступне. 
Згідно ч. 2 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Відповідно до п. 2      ст. 164 Господарського процесуального кодексу України     при поданні позовної заяви позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та у відповідності до п. 3  ст. 164 Господарського процесуального кодексу України     у разі необхідності до позовної заяви додається клопотання про призначення експертизи, витребування доказів тощо.
Як вбачається з матеріалів справи  у підготовчому засіданні суду першої інстанції 24.11.2020 року позивач не заперечував проти закриття підготовчого провадження у справі та вказав, що вчинив усі необхідні, на його переконання, дії, які повинні були бути вчиненні в межах підготовчого провадження по цьому спору; позивач не подавав до суду першої інстанції заяв або клопотань, якими повідомляв про намір подати додаткові докази під час розгляду справи або витребувати такі докази.
Згідно з приписами ч. 3        ч. 3      ст. 269 Господарського процесуального кодексу України      докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Водночас, колегія суддів відзначає, що позивач звертався до суду першої інстанції з вищевказаним клопотанням у задоволенні якого судом першої інстанції було відмовлено  у зв`язку з пропуском строку на його подання.    
          Представник скаржника підтримав доводи апеляційної  скарги, просив її задовольнити та скасувати рішення  Господарського суду міста Києва від 06.04.2021 року у справі 910/3991/20. 
          Представники відповідача та третьої особи у судове засідання 22.07.2021  року не з`явилися. Про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялися належним чином, зокрема, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.06.2021 року.
          Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, зважаючи на обмежений ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України строк для перегляду рішення місцевого господарського суду, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність здійснення перевірки рішення  Господарського суду міста Києва  в апеляційному порядку за відсутності представників  відповідача та третьої особи,   які були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання.  
          Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення  Господарського суду  міста Києва  від 06.04.2021 року підлягає залишенню без змін, апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Намистюка Дениса Анатолійовича - без задоволення,  з наступних підстав. 
          Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
          Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, Намистюк Денис Анатолійович звернувся до Оболонського УП ГУ НП у м. Києві з заявою від 24.02.2015 року  про вчинення кримінального правопорушення.
          На підставі вищевказаної заяви Намистюка Д.А. до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості про кримінальне провадження № 12015100050001821.
          Бездіяльність, допущена Оболонським УП ГУ НП у м. Києві при розслідуванні кримінального провадження № 12015100050001821, зумовила звернення Намистюка Д.А. до Оболонського районного суду міста Києва з відповідними скаргами.
          Так, ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 27.09.2016 року по справі № 756/11683/16-к скаргу Намистюка Д.А. задоволено частково; зобов`язано Оболонське УП ГУ НП у м. Києві вчинити в повному обсязі за заявою Намистюка Д.А. про вчинення кримінального правопорушення від 24.02.2015 року процесуальні дії, визначені ст. 214 КПК України; визнано незаконною бездіяльність Оболонського УП ГУ НП у м. Києві при розслідуванні кримінального провадження № 12015100050001821, зобов`язавши Оболонське УП ГУ НП у м. Києві розглянути у вказаному кримінальному провадженні клопотання Намистюка Д.А. , викладене у скарзі від 13.05.2015; в іншій частині скарги - відмовлено.
          Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 04.12.2017 року по справі   № 756/14391/17 скаргу адвоката Намистюка Д.А. на бездіяльність слідчого СВ Оболонського УП ГУ НП у м. Києві Грицюка А.В. задоволено частково; постанову слідчого СВ Оболонського УП ГУ НП у м. Києві Грицюка А.В. про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 1201510005001821 від 22.02.2015 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, скасовано; в частині інших вимог - відмовлено.
          Крім того, позивач долучив до матеріалів справи ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 07.12.2020 року по справі № 761/35691/20, якою скаргу Намистюка Д.А. задоволено частково; зобов`язано уповноважену особу ГУ НП у м. Києві внести до ЄРДР відомості про вчинення кримінального правопорушення на підставі заяви Намистюка Д.А. від 20.10.2020 року, розпочати досудове розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань; у задоволенні іншої частини скарги відмовлено.
          Водночас, як правильно встановлено судом першої інстанції, вказана ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від 07.12.2020 року по справі № 761/35691/20, яка має штрих-код *2610*50713382*1*1*, відсутня в Єдиному реєстрі судових рішень, а за вказаним штрих-кодом в реєстрі міститься інший процесуальний документ.
          Звертаючись до суду з даним позовом позивач вказував, що така бездіяльність відповідача зумовила виникнення у позивача, який є самозайнятою особою - адвокатом, необхідності весь свій робочий час присвячувати захисту прав та оскарженню бездіяльності правоохоронних органів, що, відповідно, мало наслідком понесення позивачем збитків (майнової шкоди у вигляді упущеної вигоди за період 01.01.2012 року по 01.10.2019 року ). Крім того, як вказав позивач, умисною неправомірною діяльністю відповідача позивачу була завдана також моральна шкода. Неправомірні дії/бездіяльність правоохоронних органів призвели до стійких змін життя позивача, ускладнили його, позбавили багатьох можливостей через брак коштів та змусили витрачати на захист інтересів клієнта позивача - його батька, весь час, енергію та ресурси, а також призвели до переживань позивача щодо відношення його батька до нього як до спеціаліста, який не виправдав очікувань та не досяг бажаного результату. Також позивач вказував на те, що внаслідок бездіяльності відповідача у клієнта позивача за договором (його батька) та в суспільстві в цілому сформувалася негативна оцінка його професійних і ділових якостей.
          У зв`язку з цим позивач звернувся до суду з даним позовом та з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просив суд стягнути з відповідача   збитки в загальному розмірі 6 370 428,08 грн, з яких: 4 210 428,08 грн - майнова шкода, 2 160 000,00 грн - моральна шкода.
          Відповідно до ч. 1 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
          Згідно ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
          З аналізу наведеної норми вбачається, що однією з підстав виникнення зобов`язання є заподіяння шкоди іншій особі. На відміну від зобов`язань, які виникають із правомірних актів, цей вид зобов`язань виникає із неправомірних актів, яким є правопорушення, тобто протиправне, винне заподіяння шкоди деліктоздатною особою. Деліктне (позадоговірне) зобов`язання виникає там, де заподіювач шкоди і потерпілий не перебували між собою у зобов`язальних відносинах або шкода виникла незалежно від існуючих між сторонами зобов`язальних правовідносин.
          Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
          Відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України  шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
          Тобто, як правильно зазначено судом першої інстанції, на відміну від загальної норми ст. 1166 Цивільного кодексу України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох загальних умов відповідальності (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальна норма ст. 1173 Цивільного кодексу України допускає можливість відшкодування шкоди незалежно від вини заподіювача шкоди - суб`єкта владних повноважень, тобто за наявності трьох елементів складу правопорушення (протиправної поведінки у вигляді незаконних рішень, дій чи бездіяльності, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками). 
          Так, одночасна наявність вказаних трьох елементів складу правопорушення є обов`язковою для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків.
          Згідно ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України  збитками є: 
          - втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);
          - доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
          За приписами ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає:
           1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
           2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;
           3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
           4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
          Відповідно до ч. 2 ст. 224 Господарського кодексу України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.
          За приписами ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: 
          - вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;
          - додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною;
          - неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною;
          - матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.
          Отже, під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). 
          Як вбачається з  матеріалів справи, під збитками, які позивач просить стягнути на його користь, є:
          -  моральна шкода, завдана протиправною бездіяльністю правоохоронних органів,
          - дохід, неотриманий позивачем за період з 01.01.2012 року по 01.10.2019 року, як самозайнятою особою адвокатом, внаслідок того, що увесь свій робочий час позивач приділяв захисту прав та оскарженню бездіяльності правоохоронних органів (упущена вигода).
          При цьому, саме на позивача покладено обов`язок доведення факту протиправної поведінки, розміру завданої шкоди та прямого причинного зв`язку між порушенням зобов`язання та шкодою.
Відповідно до ч. 1  ст. 73 Господарського процесуального кодексу України  доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
          Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1  ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).
          Відповідно до ч. 1-3  ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
          Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у     постановах КГС ВС від 19.09.2019 року у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 року у справі № 910/8357/18).
           17.10.2019 року набув чинності      Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до  ГПК України  змінено назву      ст. 79 Господарського процесуального кодексу України   з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів". Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж     протилежний (постанови КГС ВС від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019  року у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 року у справі № 917/2101/17).           
          Аналогічна правова позиція міститься у постанові ВП ВС від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц.
          Так, матеріали справи не містять, а скаржник не надав, ані суду першої інстанції ані суду апеляційної інстанції будь-яких належних та допустимих у розумінні ст.ст.  73, 76-79, 86, 269  Господарського процесуального кодексу України доказів, на підтвердження того, що він зазнав фізичного болю та страждань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, заподіяним відповідачем (його підрозділом Оболонським УП ГУ НП у м. Києві), зазнав душевних страждань у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача щодо нього самого, членів його сім`ї чи близьких родичів, або у зв`язку з знищенням чи пошкодженням його майна, зазнав завданого відповідачем приниження його честі та гідності, а також ділової репутації.
          При цьому, матеріали справи не містять, належних та допустимих  доказів на підтвердження того, що протягом періоду з 01.01.2012  року по 01.10.2019 року саме внаслідок протиправної бездіяльності Оболонське УП ГУ НП у м. Києві (як підрозділу відповідача ГУ НП в м. Києві) позивач був абсолютно позбавлений можливості здійснювати свою професійну діяльність, як адвокат, внаслідок оскарження бездіяльності правоохоронних органів, у зв`язку з чим поніс збитки у вигляді упущеної вигоди.
          З огляду на викладене, колегія суддів критично оцінює твердження скаржника, що він практично  не отримує доходу у порівнянні з 2011 роком через бездіяльність Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві, Оболонського РУ ГУ НП у м. Києві, ГУ НП у м. Києві.
          Твердження скаржника, що відповідач не надав жодного доказу  вчинення ним  у добровільному порядку  дій спрямованих  на відновлення порушених прав  позивача, його захист від кримінальних правопорушень, охорону його прав, свобод та законних інтересів, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування  і судового розгляду з тим, що кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності, у відповідності з ст. 2 Кримінального процесуального кодексу України не спростовує висновків суду.
          Щодо твердження скаржника, що  в позовній заяві про стягнення майнової та моральної шкоди були  зазначено нормативно-правові акти на підставі яких здійснено розрахунок майнової шкоди, колегія суддів відзначає наступне.
          Як вбачається з матеріалів справи при обрахунку розміру завданої позивачу моральної шкоди останнім було застосовано формулу Ерделевського.
          Рішенням Координаційної ради з проблем судової експертизи при Міністерстві юстиції України від 29.01.2016 року методика Ерделевського О.М. виключена з Реєстру методик проведення судових експертиз, затверджених наказом Міністерства Юстиції України. Відсутність методики Ерделевського О.М. у Реєстрі методик проведення судових експертиз з 29.01.2016 року підтверджується інформацією з офіційного сайту Міністерства юстиції України (http://rmpse.minjust.gov.ua/). 
          Тобто, як правильно встановлено судом першої інстанції, на момент звернення позивача до суду першої інстанції з даним позовом вищенаведена методика застосуванню до спірних правовідносин не підлягала, що спростовує правомірність здійснених позивачем розрахунків.
          При цьому, колегія суддів приймає до уваги, щ  у позовній заяві, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, позивач обґрунтовував правомірність розміру збитків посилаючись на положення ст. 2 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».
          Проте, скаржником не доведено обґрунтованості механізму нарахування заявленого до стягнення розміру матеріальної шкоди, а також не наведено жодного нормативного обґрунтування таких розрахунків.
          Суд звертає увагу позивача на те, що Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» встановлювався граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу під час розгляду судами лише цивільних та адміністративних справ, у зв`язку з чим положення цього нормативно-правового акту не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.           Водночас, як правильно встановлено судом першої інстанції, вказаний Закон втратив чинність з 15.12.2017, що виключає можливість його застосування у період з 2018 року по 2019 роки.
          З огляду на викладене та враховуючи, що позивачем не обґрунтовано розмір заявлених до стягнення збитків, а також не   доведена ані наявність збитків, ані причинно-наслідковий зв`язок між протиправною бездіяльністю відповідача та збитками, а відтак не доведено наявність сукупності трьох складових цивільного правопорушення, яка є обов`язковою для покладення на відповідачів такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, колегія суддів першої інстанції дійшла правомірного висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог.
          Так, скаржник не надав суду мотивів та доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному  рішенні.  
          При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у даному випадку моральна шкода (яка полягає у тому, що особа зазнала фізичного болю та страждань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, зазнала душевних страждань у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, або у зв`язку з знищенням чи пошкодженням її майна, зазнала приниження її честі та гідності) могла бути заподіяна позивачу та/або членам його сім`ї чи близьким родичам особами, дії яких зумовили звернення позивача до правоохоронних органів, а не власне правоохоронними органами, у зв`язку з чим така шкода може бути відшкодована в межах цивільної справи про відшкодування збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
          Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що  мотиви апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Намистюка Дениса Анатолійовича   фактично зводяться до мотивів викладених у позовній заяві,   висновки по яким були зроблені судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні.  
          Колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 року).
          Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 року Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). 
          Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.   
          Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.
          Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -
                                                  
                                                  ПОСТАНОВИВ:
                    
           1. Апеляційну скаргу     Фізичної особи-підприємця Намистюка Дениса Анатолійовича
на рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2021 року   у справі  № 910/3991/20 залишити без задоволення.                    
                             2. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2021 року у справі №910/3991/20 залишити без змін. 
           3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.            
           4.  Матеріали справи №910/3991/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                            В.В. Сулім 

Судді                                                                                О.М. Гаврилюк

                                                                                А.Г. Майданевич

Дата складення повного тексту 03.08.2021 року.