ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"13" вересня 2021 р.           Справа№ 910/2367/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Суліма  В.В.
суддів:            Владимиренко С.В. 
          Ткаченка Б.О. 
 
при секретарі судового засідання : Шевченко Н.А.  
за участю представників сторін: 
від позивача : не прибув;
від відповідача: не прибув,
розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"       в особі Відокремленого підрозділу "Хмельницька атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"       
на рішення       Господарського суду міста Києва від 09.06.2021 року (повний текст складено 16.06.2021 року)
у справі №910/2367/21 (суддя - Трофименко Т.Ю.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Легіон Трейд" 
до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"       в особі Відокремленого підрозділу "Хмельницька атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"       
про стягнення 862 063,51 грн,                          
                                                            
                                                     ВСТАНОВИВ: 
          Товариство з обмеженою відповідальністю "Легіон Трейд"   (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"       в особі Відокремленого підрозділу "Хмельницька атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"    (далі - відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача 862 063,51 грн.
                              Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором поставки № 17101/53-124-01-20-13063 від 22.12.2020 року.       
                              Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.06.2021 року позовні вимоги     задоволено частково.     Стягнуто з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"   в особі Відокремленого підрозділу "Хмельницька атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Легіон       Трейд"   основний борг в розмірі 465502,00 грн, 3% річних у розмірі   1061,51 грн, судовий збір у розмірі 12930,95 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн.                 Закрито провадження у справі № 910/2367/21 в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 395  500,00 грн.
            Не погодившись з прийнятим рішенням, Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"       в особі Відокремленого підрозділу "Хмельницька атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом",   звернувся   до суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду       міста Києва   від 09.06.2021 року у даній справі та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.
          Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, зокрема, ст. 236 Господарського процесуального кодексу України.
          Крім того, скаржник вказав, що  передання продавцем  меншої кількості  товару, ніж це було погоджено сторонами умов договору, не звільняє покупця від  обов`язку здійснити оплату за фактично отриману кількість товару. Водночас,  не встановлено  строку для  виконання такого зобов`язання  покупця щодо оплати прийнятої ним від продавця частини товару у разі, коли продавець передав покупцеві меншу кількість товару, і покупець не відмовився від прийняття  такої частину товару, а прийняв її.
Тобто, за твердженням скаржника  строк  для оплати відповідачем вартості прийнятої частини товару не є пропущеним, відповідач не є і не може  вважатись боржником, який прострочив виконання  свого обов`язку щодо оплати такої частини товару. 
Також, за твердженням скаржника, нарахування  кредитом для боржника 3% річних та інфляційних втрат на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України може здійснюватися  лише на суму простроченого грошового  зобов`язання  з оплати вартості товару  без врахування суми ПДВ, що включений до вартості такого товару за договором, а проведення  таких нарахувань на суму ПДВ, що включено до вартості товару, не відповідає змісту, призначенню та суту самих нарахувань 3% річних та інфляційних втрат, що передбачені ст. 625 Цивільного кодексу України. 
          Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 910/2367/21 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Владимиренко С.В., Ткаченко Б.О.
          Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"       в особі Відокремленого підрозділу "Хмельницька атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"   на рішення       Господарського суду міста Києва від 09.06.2021 року у справі №910/2367/21 своєю ухвалою від 27.07.2021 року.
18.08.2021 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника позивача  до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого позивач   просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду без змін.
Крім того, представник  позивача у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема зазначив, що твердження скаржника  на те, що строк для оплати вартості  товару є таким, що не настав, та не є порушеним, є безпідставним, хибним та  таким, що не відповідає дійсності. 
Також, представник позивача  наголосив на тому, що необґрунтованим є посилання скаржника на безпідставно проведенні  нарахування 3% річних  на суму податку на додану вартість, що включена  до вартості товару за договором.
          Крім того, 18.08.2021 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника позивача надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою системи "EasyCon".
          Північний апеляційний господарський суд задовольнив  клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Легіон Трейд" про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду у справі №910/2367/21 своєю ухвалою від 30.08.2021 року.
          Представники  сторін у судове засідання 13.09.2021 року не з`явилися. Про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялися належним чином, зокрема, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.07.2021 року.
          Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, зважаючи на обмежений ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України строк для перегляду рішення місцевого господарського суду, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність здійснення перевірки рішення  Господарського суду міста Києва  в апеляційному порядку за відсутності представників сторін, які  були  належним чином повідомлені  про час та місце судового засідання. 
          Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення  Господарського суду  міста Києва  від 09.06.2021 року підлягає залишенню без змін, апеляційна скарга Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"       в особі Відокремленого підрозділу "Хмельницька атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"  - без задоволення,  з наступних підстав. 
          Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
          Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 22.12.2020 року Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Легіон Трейд" (постачальник) було укладено договір поставки № 17101/53-124-01-20-13063 (далі - договір), відповідно до умов якого договору постачальник зобов`язується поставити і   передати у власність покупця,   а покупець прийняти і оплатити товар. Найменування товару, виробник, кількість, асортимент, ціна та код товару згідно УКТ ЗЕД зазначається в специфікації №1, яка є невід`ємною частиною договору.             
          Відповідно до  п.3.6 договору  при поставці Товару допускається відхилення фактичних показників щодо загальних об`ємів від зазначених в Специфікації в більшу або в меншу сторону, пов`язане з особливостями пакування такого Товару безпосередньо виробником, а також особливостями їх транспортування, при цьому, максимальний розмір відхилення не може перевищувати 5% від встановленого Специфікацією показника і не може перевищувати ціну та загальну ціну договору та обов`язково має бути узгоджений листом безпосередньо з Покупцем.
          Згідно п. 4.1 договору загальна вартість товару по договору становить 1090537,51 грн. Крім того, ПДВ 20% 218  107,50 грн. Всього: 1  308  645,01 грн. 
          Відповідно п. 5.1 договору оплату за поставлений товар відповідач   здійснює шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок позивача протягом 30 календарних дів з дати поставки товару на склад вантажоотримувача, за умови відповідності поставленого товару вимогам договору щодо його кількості та якості.
          Датою поставки товару вважається дата підписання вантажоотримувачем видаткової накладної (п. 6.4 договору).
          У специфікації №1 (Додаток №1) до договору поставки № 17101/53-124-01-20-13063 від 22 грудня 2020 року сторонами визначено найменування продукції, технічні характеристики, кількість, ціну за одиницю товару та код Товару згідно з УКТ ЗЕД.
           06.01.2021 року між сторонами було укладено додаткову угоду №1 до договору 17101/53-124-01-20-13063 від 22.12.2020 року, відповідно до умов якої сторони прийшли до згоди продовжити до 12.03.2021 року строк поставки листа оцинкованого з полімерним покриттям по договору.
          Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції,   позивач поставив, а відповідач прийняв товар на суму 861  002,59 грн, що підтверджується видатковою накладною №571 від 28.12.2020 року (наявна в матеріалах справи). 
          Так, за твердженням позивача, відповідач не виконав зобов`язання за договором поставки № 17101/53-124-01-20-13063 від 22.12.2020 року в частині оплати за товар в сумі 861002,59 грн.
          Відповідно до  ч. 1 ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
          Згідно ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
          Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб. 
          Як вбачається з матеріалів справи, з урахуванням поставки товару на суму 861002,59   грн, заборгованість відповідача перед позивачем на час подання позову та відкриття провадження у суді першої інстанції  складала 861002,00   грн.
          При цьому, колегія суддів критично оцінює твердження скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, що строк  для оплати відповідачем вартості прийнятої частини товару не є пропущеним, відповідач не є і не може  вважатись боржником, який прострочив виконання  свого обов`язку щодо оплати такої частини товару, оскільки, як встановлено вище, відповідач не оплатив всю вартість поставленого товару  в кількості 5398,00 кв.м., що підтверджується видатковою накладною №571 від 28.12.2020 року (том 1, а.с. 16) 
          Разом з цим, відповідачем, після відкриття провадження у даній справі платіжним дорученням №2347 від 24.03.2021 року сплачено позивачу 150  000,00 грн, платіжним дорученням №3954 від 14.05.2021 року - 122500,00 грн, платіжним дорученням №4065 від 20.05.2021 року - 123000,00 грн в рахунок погашення боргу по спірному договору та спірній накладній № 571 від 28.12.2020 року.
          Платіжне доручення №4130 від 21.05.2021 року про сплату відповідачем позивачу 51000,00 грн суд першої інстанції правомірно не взяв до уваги, оскільки,  як вбачається з призначення платежу, вказані грошові кошти сплачені по видатковій накладній №21 від 18.01.2021 року, за якою позивач вимог у даному спорі не заявляв.
          Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
          Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. 
          Оскільки відповідачем сума основного боргу в розмірі 395  500,00 грн сплачена позивачу після відкриття провадження у даній справі, то суд  першої інстанції дійшов правомірного висновку про закриття провадження у даній справі в частині стягнення 395  500,00 грн у зв`язку з відсутністю предмету спору на підставі п.2 ч.1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.
          Відповідно до ч. 1  ст. 73 Господарського процесуального кодексу України  доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
          Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1  ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).
          Відповідно до ч. 1-3  ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
          Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у     постановах КГС ВС від 19.09.2019 року у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 року у справі № 910/8357/18).
           17.10.2019 року набув чинності      Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до  Господарського процесуального кодексу України  змінено назву      ст. 79 Господарського процесуального кодексу України   з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів". Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж     протилежний (постанови КГС ВС від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019  року у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 року у справі № 917/2101/17).           
          Аналогічна правова позиція міститься у постанові ВП ВС від 18.03.2020 року у справі  № 129/1033/13-ц.
          Так, матеріали справи не містять, а скаржник не надав ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269  Господарського процесуального кодексу України доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги, зокрема відсутність/погашення заборгованості, тощо. 
          З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо задоволення позовних вимог в частині  стягнення основного боргу в сумі 465 502,00 грн  (861002,00 грн - 395  500,00 грн = 465 502,00 грн). 
          Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення  з відповідача 3% річних в сумі 1061,51 грн, з огляду на наступне. 
          Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
          Відтак у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (ч. 2  ст. 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми.
          Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 року у справі №910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги.
          Колегія суддів перевіривши розрахунок 3% річних погоджується з висновком суду першої інстанції  про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних в сумі 1061,51 грн.
          Щодо твердження скаржника, що нарахування  кредитом для боржника 3% річних та інфляційних втрат на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України може здійснюватися  лише на суму простроченого грошового  зобов`язання  з оплати вартості товару  без врахування суми ПДВ, що включений до вартості такого товару за договором, а проведення  таких нарахувань на суму ПДВ, що включено до вартості товару, не відповідає змісту, призначенню та суту самих нарахувань 3% річних та інфляційних втрат, що передбачені ст. 625 Цивільного кодексу України, колегія суддів відзначає наступне.
          Так, справляння податку на додану вартість регулюється  розділом V. «Податок на додану вартість» Податкового кодексу України.
          Виходячи з системного аналізу пункту  9.1 ст. 9, підпункту  14.1.178 пункту 14.1 ст.ст. 14,  180,  188 Податкового кодексу України, податок на додану вартість (ПДВ) - це загальнодержавний непрямий податок, який входить в ціну товарів (робіт, послуг) та сплачується покупцем (споживачем робіт, послуг), але його облік та перерахування до державного бюджету здійснює продавець (виробник, надавач послуг), тобто особа, що здійснює господарську діяльність (платник податку).
          Основою для розрахунку ПДВ виступає додана вартість - знов створена вартість підприємством за рахунок його власних факторів виробництва (землі, капіталу, робочої сили, підприємництва тощо).
          Додана вартість (Value Added) це різниця між вартістю продукції, яку випускає підприємство, та вартістю засобів виробництва які ним використовуються; це вартість, яка додається в процесі виробництва товарів до вартості сировини, матеріалів, палива на кожній стадії руху товарів від виробника до споживача; це вартість послуги, яка надана юридичною особою до закупленої сировини та матеріалів своїми факторами виробництва;  це чистий внесок фірми у створення товару.
          Статтею 185 Податкового кодексу України, яка входить до цього розділу,  об`єктом оподаткування податком на додану вартість  (далі - ПДВ) визначено: постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до  ст. 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до  ст. 186 цього Кодексу; ввезення товарів на митну територію України; вивезення товарів за межі митної території України; постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.    
          Відповідно до п.  188.1 ст. 188 Податкового кодексу України  база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості  з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).
          До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв`язку з компенсацією вартості товарів/послуг.  До складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені), три проценти річних від простроченої суми та інфляційні витрати, відшкодування шкоди, у тому числі відшкодування упущеної вигоди за рішеннями міжнародних комерційних та інвестиційних арбітражів або іноземних судів, що отримані платником податку внаслідок невиконання або неналежного виконання договірних зобов`язань.
          Матеріалами справи підтверджується, що у зв`язку із здійсненим позивачем нарахуванням 3% річних сума ПДВ не змінилась. Об`єктом оподаткування є постачання позивачем відповідачу товару, обумовленого Специфікацією №1 до договору, а для розрахунку суму ПДВ сторонами взято «чисту» вартість такого товару, без додавання будь-яких штрафних санкцій, інфляційних втрат та 3 % річних.
          В силу положень чинного податкового законодавства, а також ст.ст.  625,  627-629,  632 Цивільного кодексу України, нарахування інфляційних втрат та 3 % річних здійснюється на загальну суму заборгованості за договором, навіть за умови, що така заборгованість включає суму ПДВ. При цьому, нараховані на суму ПДВ інфляційні втрати та 3 % річних не включаються до суми ПДВ, визначеної договором, оскільки незалежно від нарахування їх на суму ПДВ становлять відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника  за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
          Як уже було зауважено, специфіка ПДВ полягає у тому, що такий податок хоча і сплачується покупцем (споживачем робіт, послуг), але його  облік та перерахування до державного бюджету здійснює продавець  (виробник, надавач послуг),  тобто особа, що здійснює господарську діяльність (платник податку).  У зв`язку з цим, та незважаючи на те, що сума ПДВ не залишається у позивача, а має бути перерахована до державного бюджету, останній, з огляду на прострочення відповідачем оплати повної вартості товару, а отже і загального розміру ПДВ, у будь-якому випадку має право на отримання від боржника компенсації (плати)  за користування утримуваними ним грошовими коштами (у тому числі і сумою ПДВ), належними до сплати кредиторові. 
          Щодо покладення на відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн, колегія суддів відзначає наступне.
          Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
          До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
           1) на професійну правничу допомогу;
           2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;
           3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
           4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
          Згідно ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"    договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
          Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України  визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до положень ч. 1  ст. 126 Господарського процесуального кодексу України  витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч.2  ст.126 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ч. 3  ст. 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною 8  ст. 129 Господарського процесуального кодексу України  передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
У позовній заяві, позивачем зазначено, що попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат   згідно додатку до позову у розмірі 4  000,00 грн.
Згідно із поданими до матеріалів справи заявами позивача про вирішення питання щодо стягнення судових витрат, позивач просив стягнути з відповідача понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн.
Так, Товариством з обмеженою відповідальністю "Легіон Трейд" на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу надано  договір про надання правової допомоги №10-2021 від 01.02.2021 року, додаткову угода №2 до договору про надання правової допомоги №10-2021 від 01.02.2021 року,   акт прийняття - передачі наданих послуг № 2 від 10.02.2021 року на суму 3000,00 грн, платіжне доручення №185 від 11.02.2021 року про сплату 3000,00 грн, акт про прийняття - передачу наданих послуг №4   від 09.04.2021 року на суму 1000,00 грн та платіжне доручення №448 від 09.04.2021 року про сплату 1000,00 грн. 
Відповідно до акту № 2 про прийняття-передачу наданих послуг за договором про надання правничої допомоги №10-2021 від 01.02.2021 року  надані послуги з правової допомоги адвоката включають в себе:
-    вивчення документів, підготовка
позовної заяви та здійснення
розрахунку заборгованості по
спірному договору поставки                  5 год.      3000,00 грн
Відповідно до акту № 4 про прийняття-передачу наданих послуг за договором про надання правничої допомоги №10-2021 від 01.02.2021 року  надані послуги з правової допомоги адвоката включають в себе:
-    вивчення відзиву та підготовку
відповіді  на відзив по даній справі        2 год.      1000,00 грн
          Відповідно до ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4  ст.126 Господарського процесуального кодексу України  суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
          Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 22.11.2019 року №910/906/18.          
          Відповідач у свою чергу просив відмовити у задоволенні заявлених витрат на правову допомогу з огляду на те, що витрати позивача на правову допомогу адвоката у даній справі не є неминучими, розумними, раціональними, доцільними та співрозмірними із розміром заявлених позивачем вимог.   
          При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).
          У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
          Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 05.06.2018 року №904/83089/17.
          Відповідно до ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
          Так,  для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок іншої сторони у разі наявності її заперечень щодо співрозмірності заявленої суми компенсації має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати були необхідними, а їх розмір є розумним та виправданим. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
          Враховуючи складність цієї справи, ціну позову, виконану адвокатами роботу, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що заявлений до стягнення позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи, є доведеним, документально обґрунтованим та таким, що відповідає критерію розумної необхідності цих витрат. 
          При цьому, відповідач не довів відповідно до ч. 6  ст. 126 Господарського процесуального кодексу України неспівмірності понесених позивачем при розгляді цієї справи у суді витрат на професійну правничу допомогу із складністю даної справи та наданим адвокатом обсягом послуг, нерозумності розміру таких витрат.
          Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає інші посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.
          Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути та оцінити ті самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.           
          Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.   
          Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.
          Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -                                                                                                                        
                                                  ПОСТАНОВИВ:
           1. Апеляційну скаргу     Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"       в особі Відокремленого підрозділу "Хмельницька атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на рішення    Господарського суду міста Києва від 09.06.2021 року  у справі №910/2367/21 залишити без задоволення.                               
           2. Рішення Господарського суду міста Києва від 09.06.2021 року у справі №910/2367/21   залишити без змін.                                      
           3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.                                       
           4.     Матеріали справи №910/2367/21 повернути до Господарського суду  міста Києва.
                    
                    Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                            В.В. Сулім 

Судді                                                                                С.В. Владимиренко

                                                                                Б.О. Ткаченко

Дата складення повного тексту 20.09.2021 року.