ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3527/21 Справа № 201/2668/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О.А. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,
за участю секретаря – Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу Департаменту освіти та науки Дніпропетровської обласної державної адміністрації

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 листопада 2019 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу “Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва” Дніпропетровської обласної ради, Департаменту освіти і науки Дніпропетровської обласної державної адміністрації, третя особа – Дніпропетровська обласна рада, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу і моральної шкоди, –

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального закладу “Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва” Дніпропетровської обласної ради (далі – КЗ “Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва”), Департаменту освіти і науки Дніпропетровської обласної державної адміністрації, третя особа – Дніпропетровська обласна рада, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу і моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 01 листопада 2014 року відповідно до наказу № 86-к ОСОБА_1 прийнята на роботу до КЗ “Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва” на посаду швейцара за умовами контракту, на підставі наказу від 23 вересня 2015 року № 84/2-к переведена на посаду провідного фахівця.

16 березня 2018 року депутати 12-ї сесії 7-го скликання Дніпропетровської обласної ради, розглянули питання діяльності окремих обласних комунальних підприємств та закладів, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області, ухвалили рішення № 330-12/VIІ, яким, зокрема, вирішено й питання про реорганізацію КЗ “Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва” шляхом приєднання його до КП “Молодіжний центр міжнародного партнерства, позашкільної та неформальної освіти “Освіторіум” Дніпропетровської обласної ради» (пункт 6 вказаного рішення). У зв`язку із цим 31 серпня 2018 року позивач була звільнена із займаної посади у зв`язку із зміною істотних умов праці (пункт 6 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України). Підставою звільнення став наказ голови комісії з реорганізації КЗ “Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва” від 31 серпня 2018 року № 130-к про звільнення співробітників КЗ “Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва”. Отже, позивача звільнено із займаної посади у зв`язку з реорганізацією закладу, на якому вона працювала.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2019 року визнано протиправним та скасовано пункт 6 рішення Дніпропетровської обласної ради від 16 березня 2018 року № 330/-12/VI. Тобто на цей час реорганізація КЗ “Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва” визнана протиправною та скасована, а отже, всі накази, які були видані комісією з реорганізації КЗ “Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва” у зв`язку з проведенням процедури реорганізації підприємства є також протиправними.

Оскільки після звільнення позивача із займаної посади на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України у зв`язку із зміною істотних умов праці виникли обставини у вигляді скасування рішення Дніпропетровської обласної ради про реорганізацію КЗ “Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва”, які скасували наявність причин, що були передумовою проведення у закладі звільнення співробітників, то звільнення позивача підлягає визнанню судом незаконним і не може вважатися таким, що відбулося з дотриманням норм КЗпП України, тому позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У зв`язку з незаконним звільненням позивача через проведення незаконної реорганізації КЗ “Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва” позивачу завдано значної моральної шкоди, вона пережила емоційний стрес. Реорганізація закладу, в якому працювала позивач, проводилася з порушенням трудових прав працівників. Голова комісії з ліквідації закладу постійно шантажував позивача звільненням «за статтею», хоча позивач за весь час роботи у закладі ніколи не мала будь-яких нарікань. Після незаконного звільнення вона досі не може влаштуватися на іншу роботу, оскільки є особою пенсійного віку, нові роботодавці не бажають брати на роботу осіб пенсійного віку. Незаконне звільнення позивача й ті обставини, що вона не має можливості влаштуватися на нову роботу, призвели до постійних душевних хвилювань позивача, невпевненості та моральних страждань, що позначились на стані її здоров`я. Втрата постійного місця роботи суттєво позначилася на майновому стані позивача, оскільки заробітна плата, яку отримувала позивач, допомагала їй підтримувати нормальний рівень життя пенсіонера. Отже, відповідач порушив права позивача у сфері трудових правовідносин незаконним звільненням, що призвело до моральних страждань (переживання з приводу порушення відповідачем прав позивача), змусило позивача докладати додаткових зусиль для організації свого життя, чим їй було заподіяно значної моральної шкоди.

Вважає своє звільнення з роботи незаконними і такими, що порушує її трудові права та вимоги чинного законодавства щодо порядку звільнення робітника. Вона звернулася до відповідачів із запитаннями, чому наказ про звільнення винесено з таких підстав і не скасовано самостійно після рішення суду. Відповідь вона не отримала, що також незаконно.

Ураховуючи викладене, позивач просила суд визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення, поновити її на роботі, стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу, моральну шкоду і судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 листопада 2019 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ голови комісії з реорганізації КЗ “Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва” від 31 серпня 2018 року № 130-к про звільнення ОСОБА_1 з посади провідного фахівця КЗ “Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва” у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді провідного фахівця КЗ “Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва”.

Стягнуто з Департаменту освіти і науки Дніпропетровської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу починаючи з 01 вересня 2018 року до дня винесення рішення суду в сумі 121 779,21 грн.

Стягнуто з Департаменту освіти і науки Дніпропетровської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 компенсацію за заподіяну моральну шкоду в розмірі 3 000,00 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та виплати суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах місячного платежу (за один місяць). 

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до КЗ “Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва”, третя особа – Дніпропетровська обласна рада, про стягнення моральної шкоди відмовлено.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції дійшов висновку, що після звільнення позивача із займаної посади на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України у зв`язку із зміною істотних умов праці, виникли обставини у вигляді скасування рішення Дніпропетровської обласної ради про реорганізацію КЗ “Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва”, які усунули причину звільнення співробітників, а тому звільнення позивача є незаконним і не може вважатися таким, що відбулося з дотриманням норм КЗпП України.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 квітня 2020 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 листопада 2019 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції при розгляді справи не з`ясував обставин самого звільнення позивача, обмежившись посиланням на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2019 року, якою визнано протиправним та скасованого пункт 6 рішення № 330/12/VI, та не врахував, що позивач не надала доказів про наявність цивільно-правових підстав для визнання звільнення незаконним та поновлення його на роботі. Оскільки суд не встановив порушень законодавства при звільненні позивача з роботи, не підлягають задоволенню і похідні вимоги щодо скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Постановою Верховного Суду від 20 січня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 квітня 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Також, Верховним Судом було зазначено, що відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд не повністю з”ясував чи були підстави для звільнення за п.6 частини першої статті 36 КЗпП України. Пославшись на те, що позивач не надала належних доказів на підтвердження своєї позиції, зокрема щодо порушення відповідачем трудового законодавства під час його звільнення на підставі п.6 ст.36 КзпП України, суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що обов”язок доведення правомірності звільнення працівника покладається на роботодавця.

В апеляційній скарзі Департамент освіти та науки Дніпропетровської обласної державної адміністрації, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу відповідача – без задоволення.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом представник позивача та представник відповідача Департаменту освіти і науки Дніпропетровської обласної державної адміністрації повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується розпискою від 22 липня 2021 року (а.с.114).

Представник відповідача КЗ “Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва” в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання даної справи повідомлений належним чином, що підтверджено матеріалами справи та особистим підписом представника.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції установлено, що відповідно до наказу від 01 листопада 2014 року № 86-к ОСОБА_1 прийнята на роботу до КЗ “Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва” ради на посаду швейцара за умовами контракту. На підставі наказу від 23 вересня 2015 року № 84/2-к позивач переведена на посаду провідного фахівця.

Згідно з рішенням Дніпропетровської обласної ради від 16 березня 2018 року № 330-12/VIІ вирішено реорганізувати КЗ “Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва” шляхом приєднання до КП “Молодіжний центр міжнародного партнерства, позашкільної та неформальної освіти “Освіторіум” Дніпропетровської обласної ради» (п.6 вказаного рішення).

Відповідно до наказу голови комісії з реорганізації КЗ “Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва” від 31 серпня 2018 року № 130-к позивач звільнена із займаної посади у зв`язку із зміною істотних умов праці на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2019 року визнано протиправним та скасовано пункт 6 рішення Дніпропетровської обласної ради від 16 березня 2018 року № 330/-12/VI.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що після звільнення позивача із займаної посади на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України у зв`язку із зміною істотних умов праці, виникли обставини у вигляді скасування рішення Дніпропетровської обласної ради про реорганізацію КЗ “Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва”, які усунули причину звільнення співробітників, а тому звільнення позивача є незаконним і не може вважатися таким, що відбулося з дотриманням норм КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За змістом частини четвертої статті 36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно зі статтею 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівника персонально попереджають не пізніше, ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Частинами третьою та четвертою статті 32 КЗпП України передбачено, що у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці – систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших – працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Отже, зміна істотних умов праці може бути визнана законною лише в разі, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 23 березня 2016 року у справі № 6-2748цс15.

Зміною істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, викликаною змінами в організації виробництва і праці, визнається раціоналізація робочих місць, уведення нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і впровадження передових методів.

Результат аналізу зазначених норм дає підстави для висновку, що зміни істотних умов праці та зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників у трудових відносинах з працівником мають різні правові наслідки та не можуть ототожнюватися.

У таких спорах необхідно з`ясувати, чи дійсно у відповідача відбулися зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Для з`ясування обставин та правомірності звільнення позивача за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 04 березня 2021 року було витребувано у КЗ “Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва” Дніпропетровської обласної ради довідку про середню заробітну плату ОСОБА_1 на посаді провідного фахівця за формою, встановленою відповідно до розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року (з подальшими змінами і доповненнями) за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні перед звільненням з посади, з обов`язковим наданням посадової інструкції ОСОБА_1 , Статуту комунального закладу, штатного розпису навчального закладу, належним чином засвідчені докази щодо змін істотних умов праці, змін в організації виробництва і праці КЗ “Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва” Дніпропетровської обласної ради (відповідні накази по закладу), докази попередження ОСОБА_1 за два місяці про наступне вивільнення, а також докази відмови ОСОБА_1 від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці.

Відповідач КЗ “Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва” Дніпропетровської обласної ради про час та місце слухання даної справи повідомлявся належним чином, копія ухвали про витребування доказів неодноразово направлялася на його адресу, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення (т.2, а.с.74,99,101,104,105), проте в жодне судове засідання не з`явився, вимоги ухвали апеляційного суду не були виконані, витребувані докази відповідачем не були надані.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що 22 липня 2021 року в судовому засіданні суду апеляційної інстанції представнику відповідача Департаменту освіти і науки Дніпропетровської обласної державної адміністрації була нарочно видана копія ухвали Дніпровського апеляційного суду від 04 березня 2021 року про витребування доказів для її вручення КЗ “Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва” Дніпропетровської обласної ради.

Відповідно до частини десятої статті 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, – також залишити позовну заяву без розгляду.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначене правило діє, якщо в нормах матеріального права не має вказівки про перерозподіл обов`язків доказування.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Сторони у процесі користуються своїми правами на власний розсуд, обирають спосіб захисту порушених прав, надають суду докази на підтвердження своєї правової позиції та спростування заперечень іншої сторони, при цьому тягар доказування повністю покладається на сторони.

Колегія суддів бере до уваги те, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується із обов`язком цієї особи добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати передбачені процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (§ 35 рішення ЄСПЛ у справі «Alimentaria Sanders S. A. v. Spain» від 07 липня 1989 року №11681/85).

Неможливість суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі – Конвенція) (рішення ЄСПЛ від 08 листопада 2005 року у справі № 36655/02 «Смірнова проти України», рішення ЄСПЛ від 27 квітня 2000 року у справі № 30979/96 «Фрідлендер проти Франції» (Frydlender v. France)). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30 листопада 2006 року у справі «Красношапка проти України»).

Апеляційним судом не встановлено об`єктивних перешкод у поданні відповідачем витребуваних ухвалою суду доказів, на підтвердження своїх заперечень проти позову на відповідній стадії судового розгляду справи як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції.

Враховуючи те, що під час розгляду справи стороною відповідача не надано суду доказів попередження ОСОБА_1 за два місяці про наступне вивільнення, а також докази відмови ОСОБА_1 від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці, то колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для звільнення позивача за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України відсутні.

Отже, як під час розгляду справи у суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження правомірності звільнення позивача, а саме додержання власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, доказів щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Між тим, обов`язок доведення правомірності звільнення працівника покладається на роботодавця (постанова Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 273/212/16-ц).

У той же час, вже після оголошення апеляційним судом в судовому засіданні вступної та резолютивної частини цієї постанови, 02 вересня 2021 року о 15 год. 54 хв. КЗ “Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва” Дніпропетровської обласної ради було подано до канцелярії апеляційного суду лист на виконання ухвали Дніпровського апеляційного суду від 04 березня 2021 року про витребування доказів, до якого було надано копію акту про передачу документів від 03 березня 2021 року за період з 05.03.2020 року по 04.03.2021 року; копії штатних розписів за період з 05.03.2020 року, з 01.09.2020 року, з 01.01.2021 року по 03.03.2021 року; копію статуту КЗ “Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва” Дніпропетровської обласної ради; копію листа КЗ “Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва” Дніпропетровської обласної ради від 15 липня 2021 року № 17; копію листа КП “Освіторіум” від 26 липня 2021 року № 4/21-4.

Відповідно до частин першої і восьмої статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Колегія суддів враховує, що відповідач не подав у встановлений судом строк докази, а тому вони до розгляду судом не приймаються.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що з наданих доказів вбачається, що відповідач так і не надав доказів попередження ОСОБА_1 за два місяці про наступне вивільнення, а також докази відмови ОСОБА_1 від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці.

Листом КП “Молодіжний центр міжнародного партнерства, позашкільної та неформальної освіти “Освіторіум” Дніпропетровської обласної ради” від 26 липня 2021 року № 4/21-4 у відповідь на лист від 15 липня 2021 року № 17 надано голові ліквідаційної комісії КЗ “Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва” Дніпропетровської обласної ради копію наказу про звільнення співробітників, кпоії розрахунково-платіжних відомостей за червень, липень, серпень 2018 року, копії табелю обліку робочого часу за червень, липень, серпень 2018 року, та повідомлено про неможливість надати іншу інформацію у зв`язку з її відсутністю.

Оцінка доводів апеляційної скарги щодо відшкодування моральної шкоди.

У пунктах 3, 4, 10 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди тощо.

Частиною першою статті 1 КЗпП України передбачено, що цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, якою передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма права містить перелік юридичних фактів, що є підставою виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи винятків для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а статтею 237-1 цього Кодексу передбачено право працівника на відшкодування моральної шкоди порядку, визначному законодавством.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем доведено факт заподіяння йому неправомірними діями відповідача моральної шкоди.

На підставі викладених норм права, враховуючи зібрані у справі докази, яким надана оцінка судом першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що підтверджено факт порушення законних прав позивача, що призвело до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої (частина перша та пункт 2 частини другої статті 23 ЦК України).

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд першої інстанції врахував обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер майнових втрат, зокрема, враховано тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, а тому дійшов мотивованих висновків, що справедливою сумою компенсації моральних страждань є 3 000,00 грн.

Доводи апеляційної скарги про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи є безпідставними.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Департаменту освіти та науки Дніпропетровської обласної державної адміністрації – залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 листопада 2019 року – залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко