Дата документу 04.08.2021 Справа № 332/4474/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 332/4474/1 Головуючий у 1 інстанції: Яцун О.С.
Провадження № 22-ц/807/1456/21 Суддя-доповідач: Маловічко С.В. 

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04серпня 2021 року                                                 м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Маловічко С.В.
суддів:        Гончар М.С.
                       Подліянової Г.С.
при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 28 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа - районна адміністрація Запорізької міської ради по Заводському району, про встановлення факту користування житловим будинком,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа - районна адміністрація Запорізької міської ради по Заводському району, про встановлення факту користування житловим будинком.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 2005 року і по теперішній час він проживає у житловому будинку літ «Б-1», розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , та є його єдиним користувачем. Він за власні кошти проводить поточний ремонт будинку та сплачує комунальні послуги. За весь час, а саме, останні 14 років, до будинку приїздять та інколи залишаються для тимчасового проживання лише його мати та брат із сім`єю. Відповідачі у справі: його мати - ОСОБА_3 , та її рідна сестра - ОСОБА_1 успадкували спірний будинок у різних долях, проте оформити право власності на нього не можуть через ухвалені рішення суду, якими їм було відмовлено у визнанні права власності на цей будинок. Весь час протягом 14 років він відноситься до будинку як до своєї власності, тому вважає, що саме він має право на спірний будинок. Крім того, іншого житла у нього немає.
       
Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 28 січня 2021 року позов задоволено.
Встановлено факт користування ОСОБА_2 житловим будинком літ. «Б-1», розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необгрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначив, що судом правильно розглянуто справу в порядку загального позовного провадження, оскільки між сторонами мається спір щодо права на будинок, а тому в порядку окремого провадження його вимоги розглянуті бути не можуть. Щодо підтвердженості його позовних вимог зазначає, що факт користування будинком доводиться поясненнями свідків у справі, яким судом надано правильну оцінку. Просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. 

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Вайновського Є.О., який підтримав апеляційну скаргу, пояснення відповідача ОСОБА_3 та представника позивача - адвоката Дьякової Т.А., які не визнали скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволення, виходячи з наступних обставин.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є сином ОСОБА_3 та племінником ОСОБА_1 . ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є рідними сестрами по материнській лінії. Ці обставини сторони не оспорюють.
Ці обставини також встановлені постановою Апеляційного суду Запорізької області від 18.01.2018 року (а.с.15-17) та рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 05.02.2019 року (а.с.23-25).
Крім того, постановою Апеляційного суду Запорізької області від 18.01.2018 року було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Територіальної громади в особі Запорізької міської ради про визнання права власності в порядку спадкування, оскільки суд розглянув позов ОСОБА_1 , заявлений до територіальної громади Запорізької міської ради, а не до іншого спадкоємця ОСОБА_3 , яка претендує на ту частку спірного майна, яка, на її переконання, належить іншому спадкодавцю, спадкоємцем якого є вона.

Згідно з рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 05.02.2019 року, яке набрало законної сили 11.03.2019 року, встановлено факт, що будинок літ. «Б-1», розташований за адресою: АДРЕСА_2 , вказаний в акті техніка ЗМБТІ ОСОБА_4 від 13.03.1973 року; будинок літ «Б-1» по АДРЕСА_3 , вказаний в рішенні Заводської районної ради народних депутатів № 28/2 від 19.01.1989 року - є одним і тим же будинком літ. «Б» по АДРЕСА_2 . Також визнано, що будинок Б по АДРЕСА_2 був побудований в шлюбі подружжям ОСОБА_5 і ОСОБА_6 .

Із зазначених судових рішень вбачається, що ОСОБА_5 є матір`ю відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Батьком ОСОБА_3 є ОСОБА_6 .
Після смерті ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) залишився спадок у вигляді житлового будинку літ. Б-1 по АДРЕСА_2 , Ѕ частина якого фактично є власністю чоловіка ОСОБА_6 , як частка у спільному майні подружжя.

За життя ОСОБА_5 склала заповіт, яким заповідала житловий будинок АДРЕСА_2 донці ОСОБА_1 , тому як чоловік ОСОБА_6 на час смерті своєї дружини був пенсіонером, він, відповідно до ст. 1241 ЦК України, має право на обов`язкову частку у спадщині, тобто половину частки, яка належала б йому у разі спадкування за законом.
Обидва спадкоємця фактично прийняли спадщину після смерті ОСОБА_5 , тому як були зареєстровані разом із спадкодавцем, та чоловік проживав у спірному будинку. Тобто, частки між спадкоємцями розподілилися наступним чином:
-1/2 частина ОСОБА_6 - у спільному майні подружжя;
-1/8 частина ОСОБА_6 - обов`язкова частка у спадщині;
-3/8 частин ОСОБА_1 - в порядку спадкування за заповітом.

Після смерті ОСОБА_6 (а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 ) єдиним спадкоємцем за законом є його донька ОСОБА_3 , яка у передбачений ст. 1270 ЦК України шестимісячний строк звернулася до Першої Запорізької державної нотаріальної контори (спадкова справа  № 534/2008).
Також у вищезазначеному рішенні Заводського районного суду м. Запоріжжя встановлено, що від дня смерті батька й по теперішній час будинок знаходиться у користування позивача - ОСОБА_3 та її дітей.

Також судом було допитано свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які, як зазначив суд, підтвердили факт проживання ОСОБА_2 у спірному будинку АДРЕСА_1 .
На підставі вказаних проаналізованих доказів суд визнав обгрунтованими вимоги позивача та задовольнив їх, а в мотивувальній частині зазначив, що строк проживання позивача у будинку становить 14 років.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_9 наголошує на тому, що суд безпідставно встановив факт користування позивачем спірним будинком, як у зв`язку з його недоведеністю, так і у зв`язку з порушенням при розгляді справи норм процесуального права, зокрема, ст.ст. 293, 315 ЦПК України.

Дослідивши вказані доводи, колегія визнає їх обґрунтованими з огляду на таке.

 Відповідно до п. 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Рішення суду відповідно до приписів статті 263 ЦПК України має бути законним і обґрунтованим. 
А згідно з ч. 4 вказаної норми при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Проте оскаржуване рішення не відповідає вказаним засадам, а також постановлено без врахування правової позиції, висловленої у постанові ВС від 02 жовтня 2019р. у справі № 175/2317/16-ц.
У вказаній постанові вирішено спір у позовному провадженні, де позивач просив встановити факт того, що будинок на час укладення цивільно-правового договору мав статус незавершеного будівництва. Касаційний суд зазначив, що суди при відмові у позові у зв`язку з його недоведеністю та пропуском позовної давності не звернули увагу на те, що такий факт не є юридичним та не тягне будь-які юридичні наслідки. 

Така ж ситуація фактично вбачається і в цій цивільній справі.

Відповідно до положень ч.1 ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши 
докази відповідно до вимог ст.ст.77-80 ЦПК.
Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають установленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення в судовому засіданні вказаних фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.
         Кожна особа має право в порядку, установленому ЦПК, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК). 
Відповідно до ч. 1 статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
У відповідності до ч. 2 статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, крім зазначених в ч. 1 цієї норми, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
    Згідно з вимогами статті 318 ЦПК України у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено:1) який факт заявник просить встановити та з якою метою; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт;3) докази, що підтверджують факт.
Отже, за змістом вказаної норми у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, повинно бути зазначено, зокрема, який факт заявник просить установити та з якою метою.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції задовольнив позов, визнавши його доведеним. Але колегія вказує, що, крім прохання встановити факт користування спірним будинком, позовна заява не містить жодної похідної від цієї вимоги про будь-яке право, яке випливає із такого юридичного факту для позивача. А також не міститься в позові і мета, для якої такий факт належить встановити. 
Відтак, суд не звернув увагу на те, що в заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, заявник не обґрунтовував, для відновлення яких саме порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів йому необхідно, щоб суд встановив факт його користування будинком, як слідує з позову, протягом 14 років.
Суд не врахував того, що в поданій заяві відсутня мета встановлення юридичного факту, але саме мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і тягне за собою правові наслідки.
В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Дьякова Т.А. на питання апеляційного суду, для чого встановлюється такий факт, вказувала, що для переоформлення особових рахунків з померлих спадкодавців на позивача, реєстрації у будинку.
Проте колегія зазначає, що встановлення факту користування будинком позивачем не тягне будь-яких правових наслідків, зокрема, тих, на які вказує адвокат, оскільки для досягнення вказаної мети слід було визнавати право користування, а не встановлювати факт користування.
Крім того, колегія погоджується з доводами апелянта, що спір виник між відповідачами як спадкоємцями з приводу права спадкування будинку, на що вказують чисельні судові рішення, долучені у справу, а тому позивач, який не є спадкоємцем, у такий спосіб, який ним обрано у цій справі, не набуває будь-яких прав на цей будинок навіть після встановлення факту користування ним, оскільки спадщина належить спадкоємцям з дня її відкриття, та може бути оформлена в будь-який час. 
Також колегія визнає обґрунтованими і доводи скарги в тій частині, що свідки ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , на поясненнях яких суд базував свої висновки про доведеність юридичного факту, насправді не довели навіть того, що позивач поселився в спірний будинок у 2005р. Так, свідок ОСОБА_7 весь час плуталась у поясненнях з приводу того, скільки ж проживає у будинку ОСОБА_2 , вказуючи, що оселився за життя діда (помер в 2008), але на уточнююче питання вказує, що не знає, коли дід помер; тоді на питання суду вказує, що позивач живе десь 10 років у будинку. Тобто в такому разі вселився не у 2005р., як встановив суд, та навіть не за життя діда, а пізніше - після його смерті. Свідок ОСОБА_8 взагалі не уточнювала дату вселення позивача до будинку, зазначивши, що з березня 2011р. по серпень 2019р. проживали в будинку сім`ями: вона зі своїм чоловіком ОСОБА_10 (братом позивача), та позивач ОСОБА_2 . 
Таким чином, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити відповідно до приписів п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, а рішення суду скасувати із прийняттям постанови про відмову в задоволенні позову.
Відмовляючи в задоволенні позову, колегія відповідно до вимог статті 141 ЦПК України вирішує питання щодо розподілу судових витрат, які підлягають компенсації апелянту за рахунок позивача, якому в задоволенні позову відмовлено. Так, відповідач ОСОБА_1 сплатила за подання апеляційної скарги судовий збір в сумі 1153,50 грн., який підлягає стягненню з позивача на її користь.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 28 січня 2021 року у цій справі скасувати. 
В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа - районна адміністрація Запорізької міської ради по Заводському району, про встановлення факту користування житловим будинком - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1153 (одна тисяча сто п`ятдесят три) гривні 50 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 09 серпня 2021 року.

Головуючий:                 Маловічко С.В.

Судді:                 Гончар М.С.

                Подліянова Г.С.