П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
28 липня 2021  року                                                             м. Київ
                                                                                  Справа № 369/7429/20
                                                                      Провадження № 22-ц/824/7228/2021
 
Резолютивна частина постанови оголошена 28 липня 2021 року
Повний текст постанови складено 29 липня 2021 року
            
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                                   судді-доповідача   Стрижеуса А.М., 
                                   суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.
                                   секретаря: Журавльова Д.Д.
учасники справи      
позивач -       Керівник прокуратури Київської області який діє в                                          інтересах держави в особі Київської обласної державної                                 адміністрації 
відповідачі - Головне управління Держгеокадастру у Київській
            області, Києво-Святошинськарайонна державна
адміністрація Київської області,   
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
ОСОБА_3 
 
розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою заступника керівника Київської обласної прокуратури Грабця Ігора Несторовича на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області, постановлено у складі судді Дубас Т.В. 12 лютого 2021 року,  у справі за позовом Прокурора Київської області, який діє в інтересах держави в особі: Київської обласної державної адміністрації до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним наказу, розпорядження та витребування землі з чужого незаконного володіння, -
 
В С Т А Н О В И В:
У червні 2020 року заступник керівника прокуратури у Київської області, який діє в інтересах держави в особі: Київської обласної державної адміністрації звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області  з позовом   до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним наказу, розпорядження та витребування землі з чужого незаконного володіння.
 У травні 2021  до суду надійшла заява представника позивача про забезпечення позову відповідно до якої заявник просив суд забезпечити позов шляхом накладення арешту на земельні ділянки з кадастровими номерами 3222457400:03:002:5070 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1589096432224) і 3222457400:03:002:5071 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1589087932224).
Заборони ОСОБА_3  (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) та будь-яким іншим фізичним і юридичним особам проводити будівельні роботи та здійснювати дії щодо державної реєстрації речових прав на земельні ділянки з кадастровими номерами 3222457400:03:002:5070 і 3222457400:03:002:5071 (їх відчуження, оренди, суборенди, поділу та об`єднання тощо).
Заява про забезпечення позову обґрунтована тим, що підставою пред`явлення вказаного позову (предметом позову) є те, що Головне управління Держземагентства у Київській області в порушення вимог ст. ст. 116, 118, 122 Земельного кодексу України, перевищивши свої повноваження, на підставі наказу від 13.01.2014№КИ/3222457400:03:002/00012141 передало у власність ОСОБА_4 для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку з кадастровим номером 3222457400:03:002:5035, що відноситься до категорії земель промисловості, а Києво-Святошинська районна державна адміністрація в порушення ч. 1, 2, 7 ст. 20 Земельного кодексу України на підставі розпоряджень від 07.03.2019 за № № 164, 167 незаконно змінила цільове призначення земельних ділянок.
на підставі спірного наказу Головного управління Держземагентства у Київській області від 13.01.2014 № КИ/3222457400:03:002/00012141 у власність ОСОБА_4 для ведення особистого селянського господарства передано земельну ділянку площею 1,4843 га з кадастровим номером 3222457400:03:002:5035.
В подальшому, ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 17.07.2014 № 2775 зазначену земельну ділянку відчужила на користь ОСОБА_2 .
Далі, ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 03.03.2018 № 762 відчужив вказану земельну ділянку на користь ОСОБА_3 .
В свою чергу, ОСОБА_3 здійснено поділ належної йому земельної ділянки з кадастровим номером 3222457400:03:002:5035 площею 1,4843 га, внаслідок чого утворились земельні ділянки з кадастровими номерами 3222457400:03:002:5070 площею 1,2843 га та 3222457400:03:002:5071 площею 0,2 га.
В подальшому, на замовлення ОСОБА_3 розроблено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок, з кадастровими номерами 3222457400:03:002:5070 та 3222457400:03:002:5071, цільове призначення яких змінюється із земель для ведення особистого селянського господарства на землі для індивідуального садівництва (ділянка з кадастровим номером 3222457400:03:002:5071) і землі для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства (ділянка з кадастровим номером 3222457400:03:002:5070) в адміністративних межах Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області, які затверджено розпорядженнями Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 07.03.2019 № 164 та№ 167.
На даний час у власності ОСОБА_3 відповідно до даних Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень перебувають земельні ділянки з кадастровими номерами 3222457400:03:002:5070 площею 1,2843 га - з цільовим призначенням для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства та 3222457400:03:002:5071 площею 0,2 га - з цільовим призначенням для індивідуального садівництва.
Таким чином, починаючи з моменту незаконного відчуження Головним управлінням Держземагентства у Київській області спірних земельних ділянок, щодо останніх здійснено вже два правочини по перепродажу, здійснено поділ ділянок та змінено їх цільове призначення.
Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.
Земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі: поділу або об`єднання земельних ділянок.
У випадку спірних правовідносин, первинне виникнення об`єкту цивільних прав - земельної ділянки, відведеної на підставі наказу Головного управління Держземагентства у Київській області від 13.01.2014 № КИ/3222457400:03:002/00012141, з кадастровим номером 3222457400:03:002:5035 відбулося 20.01.2014 - з моменту її державної реєстрації на підставі рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Києво-Святошинського району індексний номер: 10266675.
В подальшому, в ході поділу земельної ділянки з кадастровим номером 3222457400:03:002:5035 виникло два абсолютно нових об`єкта цивільних прав - земельні ділянки з кадастровими номерами 3222457400:03:002:5070 площею 1,2843 га та 3222457400:03:002:5071 площею 0,2 га.
Так, предметом позову на даний час є визнання недійсними наказу Головного управління Держземагентства у Київській області щодо відведення первинної земельної ділянки, визнання недійсними розпоряджень районної державної адміністрації щодо зміни цільового призначення новоутворених за рахунок останньої земельних ділянок та їх витребування з незаконного володіння діючих власників на користь законного власника - держави.
За таких обставин вбачається необхідність забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірні земельні ділянки, оскільки останні можуть бути у подальшому відчужені на користь третіх осіб, поділені чи об`єднані.
            Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 лютого 2021 року відмолено в задоволенні заяви заступника керівника Київської обласної прокуратури Грабця І.Н. про забезпечення позову по цивільній справі за позовом Прокурора Київської області, який діє в інтересах держави в особі: Київської обласної державної адміністрації до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним наказу, розпорядження та витребування землі з чужого незаконного володіння. 
Не погоджуючись з постановленою ухвалою суду, заступник керівника Київської обласної прокуратури Грабець І.Н. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права,  просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити.  
Зазначає, що заявником  до заяви про забезпечення позову долучено інформаційні довідки  з Державного реєстру  речових прав на нерухоме майно, а також вказано, що в матеріалах справи вже містяться  відповідні докази систематичної зміни власників  спірних земельних ділянок , їх конфігурації   та цільового призначення, а також  докази віднесення земель до категорії промисловості, у зв`язку з чим  зазначені докази не надавалася до заяви.
У зв`язку з чим вважає, що твердження суду першої інстанції, що позивачем належним чином не обгрнутованою  необхідність забезпечення позову  не відповідає дійсності і спростовується  вище зазначеним.
Крім того, в оскаржуваній ухвалі незаконно і необґрунтовано зазначено, що прокурором не надано будь-яких належних та допустимих доказів того, що відповідачем  умисно вчиняються дії спрямовані на відчуження спірного майна, задля уникнення виконання можливого рішення суду.
Разом з тим, ні чинним Цивільним процесуальним законодавством України, ні постановою Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2206 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»  не передбачено обов`язок надання разом із заявою про забезпечення позову  належних та допустимих доказів умисного вчинення відповідачем дій, спрямованих на відчуження спірного майна, задля уникнення виконання можливого рішення суду.
У даній справі прокуратурою надано достатньо доказів  підтвердження вимог щодо визнання недійсними спірних розпоряджень Києво-Святошинської районної адміністрації, наказу Головного управління Держземагентсва у Київській області  та витребування земель із чужого незаконного володіння. 
У відзиві на апеляцій скаргу представник відповідача ОСОБА_5 - адвокат Кучерук В.В. проти задоволення апеляційної скарги заперечував та зазначав, що викладені в апеляційній скарзі доводи про невідповідність вимогам закону оскаржуваної ухвали є необґрунтованими та безпідставними.
Вказував, що заходи забезпечення застосуються для того, щоб гарантувати  виконання можливого рішення суду  і повинні застосовуватися лише у разі необхідності , оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів  інших учасників процесу.
Посилання в апеляційній скарзі на потенційну можливість  ухилення відповідача від виконання судового  рішення є припущенна, без наведення відповідного обґрунтування та підтвердження їх. 
В судовому засіданні прокурор Набок Ю.В. підтримала  доводи апеляційної скарги із викладених в ній підстав.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали справи і перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд в складі колегії суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає  задоволенню з наступних підстав. 
Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходи з того, що  позивачем належним чином не обґрунтовано необхідність застосування вказаного заходу забезпечення позову, не надано будь-яких належних та допустимих доказів того, що відповідачем умисно вчиняються дії спрямовані на відчуження спірного майна, задля уникнення виконання можливого рішення суду. Саме лише посилання в клопотанні про забезпечення позову на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування та підтвердження їх доказами, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Зважаючи, що забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, за умови, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а позивачем таких доказів не надано, суд дійшов до висновку  про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.
 
 Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи, має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може суттєво ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Пункт 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» передбачає, що особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки, безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Як передбачено положеннями ч. 7  ст. 153 ЦПК України, в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання, а також вирішує питання зустрічного забезпечення.
Види забезпечення позову визначені положеннями  ст.. 150 ЦПК України  та  до них належать: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення  морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.
При цьому, відповідно до вимог ч. 3  ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Вирішуючи питання про забезпечення позову та приймаючи за ним рішення, суд зобов`язаний  врахувати обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги , та зазначені ним докази, що підтверджують кожну обставину.
Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що  розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з  урахуванням  доказів,  наданих позивачем на підтвердження своїх вимог,  пересвідчитися,  зокрема,  в тому, що між сторонами дійсно виник  спір  та  існує  реальна  загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних  вимог,  дані  про  особу відповідача,  а  також відповідність виду забезпечення позову, який просить  застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності  слід  враховувати, що  вжиті  заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.       Вирішуючи питання про забезпечення позову,  суд має брати  до уваги  інтереси  не  тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть  бути  порушені  у  зв`язку  із  застосуванням  відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Відповідно до пункту  10 Постанов Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9, заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.
 Як убачається з виділених  матеріалів справи, позивач звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області  з позовом   до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним наказу, розпорядження та витребування землі з чужого незаконного володіння
Порушуючи питання про забезпечення позову шляхом накладення арешту позов шляхом накладення арешту на земельні ділянки з кадастровими номерами 3222457400:03:002:5070 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1589096432224) і 3222457400:03:002:5071 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1589087932224), та заборони ОСОБА_3  та будь-яким іншим фізичним і юридичним особам проводити будівельні роботи та здійснювати дії щодо державної реєстрації речових прав на земельні ділянки з кадастровими номерами 3222457400:03:002:5070 і 3222457400:03:002:5071 (їх відчуження, оренди, суборенди, поділу та об`єднання тощо), позивач вказував на  те, що предметом спору є визнання недійсними наказу Головного управління Держземагентства у Київській області щодо відведення первинної земельної ділянки, визнання недійсними розпоряджень районної державної адміністрації щодо зміни цільового призначення новоутворених за рахунок останньої земельних ділянок та їх витребування з незаконного володіння діючих власників на користь законного власника - держави, а не забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірні земельні ділянки, може призвести у подальшому до відчуження на користь третіх осіб, поділення чи об`єднання.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
Заходи забезпечення застосуються для того, щоб гарантувати  виконання можливого рішення суду, і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів  інших учасників процесу.
Посилання в апеляційній скарзі на потенційну можливість  ухилення відповідача від виконання судового  рішення є припущенням, без наведення відповідного обґрунтування та підтвердження їх. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.
Порушень норм матеріального та процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись  ст.ст.259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури Грабця Ігора Несторовича - залишити без задоволення.
Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області 12 лютого 2021 року - залишити без змін.
            Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
Суддя-доповідач:                                         А.М. Стрижеус
Судді:                                                            Л.Д. Поливач            
                                                                       О.І. Шкоріна