УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №272/983/20 Головуючий у 1-й інст. Чуб І. А. 
Категорія 66 Доповідач Миніч Т. І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2021 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого – судді: Миніч Т.І. 
суддів:                          Трояновської Г.С., 
Павицької Т.М. 
секретаря
судового засідання Лісової Т.С.
з участю сторін 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу  ОСОБА_1  
на рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 08 червня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Чуб І.А.
у цивільній справі №272/983/20 за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
в с т а н о в и в:
У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом. Просила  визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1  такою, що втратила право користування житловим приміщенням за дресою: АДРЕСА_1 . В обґрунтування поданого позову зазначала, що є власником житлового будинку АДРЕСА_2 . У вказаному будинку зареєстрована відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом зі своєю дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Однак вони фактично в ньому не проживають і не приходяться родичами позивачу. З 13.12.2017 року відповідач разом з дитиною не проживають за місцем їх реєстрації. ОСОБА_1 не оплачує комунальні послуги та не бере участі в утриманні будинку за місцем реєстрації. Для вчинення ряду правочинів щодо будинку, для забезпечення власних потреб необхідна згода проживаючих в ньому осіб. Реєстрація відповідача в будинку позивача не дозволяє розпоряджатись ним на власний розсуд та значно обмежує законні права власника будинку. При зверненні позивача безпосередньо до відповідача про зняття її разом з дитиною з реєстрації за вищевказаною адресою в добровільному порядку, остання постійно ухилялась від вирішення відповідного питання в позасудовому порядку.
Рішенням Андрушівського районного суду від 08 червня 2021 року позовні вимоги задоволено. 
Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .
У поданій апеляційній скарзі  ОСОБА_1  просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зокрема вказує, що жодним доказом не доведено, що вона створює перешкоди позивачу у користуванні власністю, порушує правила співжиття, не надано доказів, що свідчили б про систематичне руйнування, псування житлового будинку або використання не за призначенням. Також не надано доказів, що у неї є інше житло. Допитані в якості свідків – ОСОБА_4 і ОСОБА_5 підтвердили в судовому засіданні, що підписали акт обстеження на прохання сільського голови ОСОБА_6 . Проте, вказаний акт не містить ніякої інформації щодо поважності чи неповажності причин її непроживання. Зазначає, що між сторонами склалися неприязні відносини. А тому, позовні вимоги позивача фактично направлені на позбавлення її права користуватися цим приміщенням.
Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_2 є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.05.2020 р., зареєстрованого в реєстрі №497, що також підтверджується Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.05.2020 р., індексний номер витягу 209405916 (а.с.7-8).
Із довідки Зарубинецької сільської ради від 12.08.2020 року №707 вбачається, що в будинку, який розташований за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , але за місцем реєстрації не проживають (а.с.10). 
Із акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 12.08.2020 року № 706 видно, що ОСОБА_1 та її дочка ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , однак за даною адресою з 13.12.2017 року не проживають. Житловий будинок належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.05.2020 року (а.с. 9).
Допитані судом першої інстанції в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила, що вона працювала в Зарубинецькій сільській раді в 2014 році на посаді голови відповідач ОСОБА_1 разом з ОСОБА_7 , матір`ю позивача, приїхали в сільську раду реєструвати ОСОБА_1 у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 згідно попереднього договору купівлі-продажу. Хоча вона просила не реєструвати ОСОБА_1 у даному будинку, однак ОСОБА_7 наполягала, що і було зроблено. З грудня 2017 року ОСОБА_1 залишила житловий будинок та з того часу не проживає в ньому. Вони разом з комісією неодноразово відвідували та були у будинку. В грудні 2017 року вони були у будинку, в 2019, 2020 року також вони обстежували будинок. Також вказала, що відносно відповідача ОСОБА_1 було рішення про її виселення зі спірного будинку. В 2017 році ОСОБА_1 виселилася та не проживає в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що відповідача ОСОБА_1 добре знає, так як проживає по сусідству в с.Лісівка. Раніше ОСОБА_1 проживала в АДРЕСА_1 зі своєї дочкою. Потім вона забрала свої речі і залишила будинок та поїхала з донькою проживати у м.Київ. На даний час більше трьох років вони взагалі не приїздить до будинку та в ньому не проживають. 
Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що він як депутат Зарубинецької сільської ради був членом комісії при проведенні огляду житлового будинку в АДРЕСА_1 , в серпні 2020 року. В ході обстеження будинку було виявлено, що він знаходить у занедбаному стані та в ньому ніхто не проживає. Зі слів присутніх сусідів відповідач ОСОБА_8 не проживає у вказаному будинку з грудня 2017 року. 
Також в ході судового розгляду було встановлено, що 05.06.2014 року між ОСОБА_7 (матір`ю позивача, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 64) та відповідачем ОСОБА_1 було укладено попередній договір про укладення договору купівлі- продажу будинку з передоплатою, що знаходиться по АДРЕСА_1 за ціною 20000 грн. (а.с. 58). Відповідач сплатила аванс за житловий будинок в сумі 13000 грн. ОСОБА_7 , будучи власницею вищевказаного будинку, після укладення попереднього договору купівлі-продажу, дозволила вселитися ОСОБА_1 і надала їй дозвіл на реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Однак в строк, зазначений в попередньому договорі, договір купівлі-продажу спірного будинку не був укладений.
Рішенням Андрушівського районного суду Житомирської області від 23.12.2016 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_7 про стягнення авансу по попередньому договору про укладення договору купівлі-продажу будинку з передоплатою від 15.06.2014 року та штрафу в розмірі авансу було задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 13000 грн. авансу і вирішено питання судових витрат (а.с.80-81).
Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 11.04.2017 року рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 23.12.2016 року залишено без змін (а.с. 59-60). 
Із відповіді Андрушівського РВ ДВС вбачається, що за виконавчим листом № 272/395/16-ц Андрушівського районного суду від 16.11.2017 року про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 боргу на суму 13000,00 грн. сплачено борг в сумі 12258,11 грн., залишок боргу складає 741,89 грн. та 30.08.2018 року закінчено виконавче провадження у зв`язку із смертю боржника. За виконавчим листом № 272/725/17 Андрушівського районного суду від 06.07.2018 року про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 боргу на суму борг 3683,40 грн., кошти не стягувались та виконавче провадження закінчено у зв`язку із смертю боржника (а.с.108-109).
Тобто, між вказаними особами припинилися правовідносини щодо купівлі-продажу спірного будинку.
Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 11.09.2017 року скасовано рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 15.05.2017 року в частині зняття ОСОБА_1 з реєстрації та визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалено в цій частині нове рішення про відмову ОСОБА_7 у позові до ОСОБА_1 про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Змінено рішення в частині стягнення судового збору та вирішено питання про стягнення судового збору. В частині задоволення позовної вимоги про виселення рішення залишено без змін (а.с. 61).
Тобто, набрало законної сили судове рішення про виселення ОСОБА_1 із спірного житлового будинку.
Відповідно до постанови про закриття виконавчого провадження від 13.12.2017 року станом на 12.12.2017 року відповідач ОСОБА_1 виселилася із житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 62).
Саме із наступного дня після виселення, тобто, з 13.12.2017 року позивачка просить визнати відповідачку такою, що втратила право на житло.
Разом з тим, матеріали справи не містять доказів, що після примусового виселення ОСОБА_1 знову вселялася у спірне житло.
Обгрунтовуючи висновки про задоволення позову, суд першої інстанції посилався на положення ст.72 ЖК, ст.ст.321,391,405 ЦК.
Проте, такі висновки є помилковими, зважаючи на наступне.
З підстав, передбачених ст.72 ЖК, позов у цій справі не заявлявся. Тому, рішення в цій частині суперечить положенням ч.1 ст.13 ЦПК.
Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження обставин щодо чинення перешкод відповідачкою у користуванні спірним житловим будинком, оскільки, як зазначалося вище, остання в будинку не проживає.
А також відповідачка не є членом сім`ї ні позивачки, ні попереднього власника будинку.
Тобто, позов є безпідставним.
Щодо обставин реєстрації відповідачки у спірному житлі, то апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» однією із підстав зняття з реєстрації місця проживання особи є судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Таким чином, позивач не позбавлена можливості усунути порушення своїх прав у позасудовому порядку.
За наведених обставин та відповідно до положень п.3 ч.1 ст.376 ЦПК оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового – про відмову в позові.
Згідно зі ст.141 ЦПК відшкодуванню за рахунок позивачки підлягають витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст.258,259,367,374,376,381-384 ЦПК України, суд, - 
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити.
Рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 08 червня 2021 року скасувати.
Ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1261 грн.80 коп. понесених судових витрат.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і з цього дня протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду. 

Головуючий:                         Судді: