Справа № 453/1442/20                                Головуючий у 1 інстанції: Брона А.Л. 
Провадження № 22-ц/811/1385/21                        Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я. 
Категорія:44

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

25 серпня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Мельничук О.Я.,
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.,
без участі сторін,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 11 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

10.11.2020 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовною заявою до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якій просить стягнути солідарно з відповідачів матеріальну шкоду в розмірі 38 400 грн., моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. та судові витрати, пов`язані з розглядом справи.
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що являється фізичною особою -підприємцем з 22.11.2005 року і щомісячно сплачує податки до державного бюджету. З 01.09.2016 року здійснює торгівлю сувенірними виробами та іншими товарами для туристів в торгових павільйонах, розташованих по АДРЕСА_1 , які орендувала на підставі договору від 01.09.2016 року.
У травні 2016 році, в період заїзду туристів, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , з метою перешкоджання здійснення позивачкою підприємницької діяльності, навмисно в робочий час паркували свої автомобілі біля самого входу в орендований нею павільйон в такий спосіб, щоб товару не було видно з дороги і щоб в приміщення павільйону не змогли заходити туристи.
Вказує, що неодноразово зверталася з усними та письмовими зверненнями до органів місцевого самоврядування та відділу поліції з приводу неправомірних дій відповідачів, за результатами розгляду яких вживалися різні заходи.
Враховуючи тривалий період вчинення відповідачами протиправних дій, які перешкоджали підприємницькій діяльності в період з травня 2016 року по травень 2017 року, позивачка, не отримуючи доходів від підприємницької діяльності, змушена була сплачувати оренду за орендовані приміщення в розмірі 1 200 грн. за один павільйон та 2 000 грн. за другий, тобто понесла реальні витрати в сумі 38 400 грн.
Також зазначає, що протягом вищевказаного періоду коли не мала змоги здійснювати підприємницьку діяльність, перебувала у постійному нервовому потрясінні та пригніченому стані, внаслідок чого вважає, що справедливою компенсацією за її страждання буде грошова сума моральної шкоди в розмірі 100 000 грн., яка підлягає відшкодуванню.

Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 22 січня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди – відмовлено.
Рішення суду в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 . Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Вважає, що суд своїми діями сприяв розгляду справи в користь відповідачів. Звертає увагу, що відповідачі своїми діями перешкоджали їй здійснювати підприємницьку діяльність у зв`язку з чим вона не отримувала прибутків в період з травня 2016 року по травень 2017 року та несла лише витрати за оренду торгових приміщень павільйону в загальному розмірі 38400 грн. З метою перешкоджання здійснювати їй господарську діяльність, відповідачі демонстративно, зухвало і цинічно принижували її честь та гідність. В апеляційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Сколівського районного суду Львівської області від 11 лютого 2021 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Також просить вирішити питання судових витрат.
12 серпня 2021 року від адвоката Мазур В.В, надійшло клопотання про допит свідків у справ, в якому просить викликати сторін в судове засідання, а також ОСОБА_7 та допитати їх в якості свідків, з метою дачі показань з приводу предмету позову, для з`ясування обставин, що мають вагоме значення для об`єктивного вирішення даної справи по суті, однак не наводить жодних конкретних доводів, яку саме інформацію повинен донести свідки суду. Окрім цього, предметом апеляційного оскарження є рішення суду в справі з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, дана справа розглядається апеляційним судом апеляційної скарги без повідомлення учасників справи. При звернення до суду з апеляційної скаргою, скаржником не ставилося питання про розгляд справи з повідомлення учасників справи.
Подане клопотання про допит свідків в день розгляду справи судом не може розцінюватися як клопотання про розгляд справи з повідомлення учасників справи, а саме по собі клопотання про допит свідків не є підставою для проведення розгляду справи яка розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи – повідомленням учасників справи.
09 липня 2021 року від представника відповідачів надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає про безпідставність апеляційної скарги. Звертає увагу, що відповідачі інколи паркували свої автомобілі поблизу торгового павільйону позивачки, однак це було дозволене місце паркування, через, що в період з травня 2016 року по травень 2017 року вони не притягалися до адміністративної чи кримінальної відповідальності. Звертає увагу на відсутність протиправної поведінки відповідачів. Просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 05 серпня 2021 року, є дата складення повного судового рішення – 25 серпня 2021 року.

       Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 до задоволення не підлягає із наступних підстав.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд виходив з тих обставин, що позивачем не доведено наявності причинного зв`язку між матеріальною шкодою і поведінкою відповідачів. Окрім цього, суд прийшов до висновку, що позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння їй моральної шкоди.
З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, що підтверджується копією свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця від 22.11.2005 року, номер запису про державну реєстрацію 2 407 000 0000 000416.
Відповідно до договору оренди тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності від 01.09.2016 року, укладеним між ФОП ОСОБА_8 (орендодавець) та ФОП ОСОБА_1 (орендар), орендодавець надає в оренду орендарю тимчасову споруду для провадження підприємницької діяльності площею 30 кв. м. терміном до 23.08.2019 року. Орендар зобов`язується сплачувати орендодавцю по тарифу 40 грн. за один метр квадратний, тобто 1 200 грн. за місяць.
Як вбачається з позовної заяви, у травні 2016 року, в період заїзду туристів, відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в робочий час паркували свої автомобілі марки «Ніссан-Патроль», р.н. НОМЕР_1 , марки «Мерседес» (вантажний), р.н. НОМЕР_2 та марки «Мерседес», р.н. НОМЕР_3 біля входу в орендований позивачкою павільйон, який розташований по АДРЕСА_1 , чим чинили останній перешкоди для здійснення нею підприємницької діяльності.
09.09.2016 року позивачка із письмовою заявою зверталася до голови Славської селищної ради Сколівського району Львівської області Ферина І.М. щодо вжиття заходів впливу до ОСОБА_2 , так як такий перешкоджає їй здійснювати торгівлю та обмежує доступ до її торгових точок припаркованим автомобілем.
Відповідно до акту комісії Славської селищної ради Сколівського району Львівської області від 28.10.2016 року встановлено, що на проїзній частині вулиці Привокзальна у смт. Славське Сколівського району Львівської області, у безпосередній близькості до входу у торгівельний павільйон (мала архітектурна форма), який перебуває у суборенді гр. ОСОБА_1 , з 27.10.2016 року (орієнтовно з 21 год.) був припаркований автомобіль марки «Ніссан-Патроль», який повністю перекрив доступ до вказаного торгівельного павільйону, що унеможливлює ведення підприємницької діяльності.
Як вбачається з рішення 21 сесії 7-го демократичного скликання Славської селищної ради Сколівського району Львівської області № 647 від 03.11.2016 року «Про розгляд заяви ОСОБА_1 », вирішено встановити дорожній знак «Зупинка заборонена» по вул. Привокзальна в смт. Славське Сколівського району Львівської області біля земельної ділянки, виділеної під будівництво та обслуговування торгового комплексу, яка надана в оренду гр. ОСОБА_9 . Зобов`язано гр. ОСОБА_9 розмістити МАФи на орендованій ним земельній ділянці під будівництво та обслуговування торгового комплексу по АДРЕСА_1 згідно паспорту прив`язки.
Крім цього, 31.10.2016 року позивачка зверталася до Сколівського відділу поліції із заявою, яка була зареєстрована в ЖЄО за № 3883 з приводу того факту, що ОСОБА_2 залишає свій автомобіль біля її магазину і таким чином перешкоджає торгівлі, а 21.10.2019 року із заявою про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань стосовно ОСОБА_2 та його дружини ОСОБА_3 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України.
22.11.2019 року, на підставі вищезазначеної заяви позивачки, органом досудового розслідування внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12019140300000529, із правовою кваліфікацією кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366 КК України.
Також встановлено, що в провадженні Сколівського районного суду Львівської області перебувала цивільна справа №453/1508/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з участю третьої особи Славської селищної ради Сколівського району Львівської області про усунення перешкод в користуванні торговим павільйоном та стягнення моральної шкоди, в якій 11.09.2018 року судом постановлена ухвала про залишення позову без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст. 257 ЦПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
       Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
       Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
       Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно норм ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.
Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.
При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
Згідно з п. 3 роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам фізичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. При цьому особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 вказаного Кодексу моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Колегія суддів вважає, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами факту завдання їй матеріальної шкоди у зв`язку з вчиненням відповідачами протиправних дій, шляхом паркування автомобілів в недозволеному місці таким чином, яким би вони перешкоджали позивачу у веденні нею підприємницької діяльності, таким чином з сторони позивача не доведений причинний зв`язок такої поведінки відповідачів із заподіяною їй шкодою.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювання, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Факт завдання моральної шкоди позивачка пов`зує завданням їй матеріальної шкоди. Не доведеність позивачки про завдання їй матеріальної шкоди в даному випадку виключає можливість для стягнення моральної шкоди. 
Позивачкою не доведено факту завдання їй моральної шкоди та наявність причинно наслідкового зв`язку між діями відповідачів і понесення нею матеріальної шкоди, в зв`язку з чим суд першої інстанції прийшов до правильного та вмотивованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 жодним чином правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Сколівського районного суду Львівської області від 11 лютого 2021 року залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 11 лютого 2021 року - залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 25 серпня 2021 року.

               Головуючий:                                        О.Я. Мельничук

               Судді:                                                        О.М. Ванівський

                                                                       Р.П. Цяцяк