П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
21 липня 2021 року                                                                   місто  Київ
 
                                                                                                               справа № 754/12134/19
                                                                                           провадження №22-ц/824/7122/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів -  Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.,
 
сторони: 
позивач -  ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 
відповідач - ОСОБА_3 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , 
на рішення  Деснянського  районного суду м.Києва від 18 лютого 2021 року, ухвалене у складі судді Галась І.А., 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, визнання права власності,-            
 
В С Т А Н О В И В:
 
У серпні 2019 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому просила визнати недійсним укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір дарування від 30 серпня 2010 року  квартири АДРЕСА_1 , що посвідчений 15-ю Київською державною нотаріальною конторою, зареєстрований у реєстрі прав власності на нерухоме майно 13 вересня 2010 року; визнати за нею право власності на ј частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 67,40 кв.м., житловою 29,80 кв.м. в порядку спадкування за законом після смерті її матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позов обґрунтовано тим, що  її батьками  є ОСОБА_4 та ОСОБА_6 4 липня 1973 року шлюб між її батьками було розірвано. 11 серпня 1973 року  її мати уклала шлюб з ОСОБА_2 , після одруження її матері було присвоєно прізвище ОСОБА_4 .
Під час шлюбу ОСОБА_2 став членом ЖБК «Авіатор-10», в якому йому була виділена кооперативна квартира, загальною площею 56,0 кв.м., житловою 29,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Сума пайового внеску за квартиру у розмірі 8060 крб.08 коп. була виплачена у період з серпня 1983 року по 1 квітня 1992 року.
З 24 вересня 1985 року у квартирі зареєстровані її мати ОСОБА_4 ,  її вітчим ОСОБА_2 та вона.
За життя між її матір`ю та  вітчимом ОСОБА_2 була домовленість про те, що  квартира перейде їй у власність.
ІНФОРМАЦІЯ_1 її мати ОСОБА_4 померла. Спадковим майном після смерті матері залишилась Ѕ частина квартири, оскільки пайові кошти за дану квартиру були виплачені у період шлюбу матері з ОСОБА_2 .
Враховуючи фактичне прийняття нею спадщини після смерті матері ОСОБА_4 , та будучи спадкоємцем  першої черги за законом, 26  червня 2019 року вона звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу з заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_4 . Інші спадкоємці з заявами про прийняття спадщини не зверталися.
Однак, постановою про відмову у вчинення нотаріальної дії від 16 липня 2019 року нотаріусом було відмовлено їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку у праві спільної сумісної власності на квартиру у зв`язку з відсутністю документів та відомостей, що підтверджують право власності померлої. На даний момент право власності на квартиру зареєстровано на ім`я ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 30 серпня 2010 року, посвідчений 15-ю Київською державною нотаріальною конторою, зареєстрований у реєстрі прав власності на нерухоме майно 13 вересня 2010 року.
Розпорядження квартирою шляхом укладення договору дарування  відбулось  її вітчимом за межами його повноважень. Відповідач ОСОБА_2 , достовірно знаючи  про смерть своєї дружини та про те, що квартира є спільною сумісною власністю, діяв всупереч вимогам закону, вийшов за межі своїх цивільних прав та розпорядився частиною майна, що йому не належала. Тому укладений ним як дарувальником договір дарування квартири має бути визнаний недійсним повністю. При цьому позивачем зазначено, що розпорядитися своєю часткою  (1\2) у спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_2 міг лише після її визначення, тобто після поділу майна, що було у спільній сумісній власності, а розпорядитися часткою квартири, на яку має право в порядку спадкування за законом, міг лише після отримання свідоцтва про право на спадщину за законом та державної реєстрації цього права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Таким чином, станом на 30 серпня 2010 року права на відчуження квартири відповідач  ОСОБА_2 не мав.
Про укладений договір дарування їй стало відомо у 2019 році.  Вона постійно проживала в квартирі, вітчим ОСОБА_2 визнавав  її право на квартиру.
Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 18 лютого 2021 року  позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, визнання права власності залишено без задоволення.
Не погоджуючись з таким рішенням,  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в який просила  рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. В апеляційній скарзі посилається на те, що рішення суду є незаконним і необґрунтованим, ухваленим з неповним дослідженням усіх обставин справи.  Висновок суду про те, що позивач дізналася про  укладений договір дарування не у 2019 році, а набагато раніше є припущенням. Суд першої інстанції не зазначив у оскаржуваному рішенні конкретної дати, коли позивач дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав. Позивач наполягає на тому, що про порушення своїх прав вона дізналася у липні 2019 року з постанови приватного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку у праві спільної сумісної власності на квартиру та проінформовано, що право власності на квартиру на даний момент зареєстровано на ім`я ОСОБА_3 .
 У матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, з яких можна  було б зробити висновок, що про укладення договору дарування позивачу було відомо до липня 2019 року. Вона не була стороною договору дарування, не була присутня під час його посвідчення, а відтак не могла дізнатися про його укладення у серпні 2010 року. Крім того, апелянт зазначає про те, що в спірній квартирі проживає вона та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ніколи не проживала та не проживає і наразі у зазначеній квартирі, а відтак у неї не могло виникнути припущення щодо наявності у  відповідача права власності  на дану квартиру.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3   просила залишити  рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. У відзиві ОСОБА_3 зазначає, що  про факт дарування квартири ще у 2010 році позивачці було відомо. Однак остання не скористалася правом на спадщину, тобто не прийняла спадщину після смерті її матері, не відмовилась взагалі від неї чи на користь інших осіб, не вчинила  щодо неї жодного інтересу, а отже не вчинила ніяких юридично значимих дій щодо прийняття чи відмови від спадщини. Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про пропуск позивачем позовної давності без повного дослідження обставин справи  є неспроможними і невірними.
У запереченні на відзив  позивачка ОСОБА_1 , заперечуючи проти обставин, які викладені відповідачкою ОСОБА_3 у відзиві,  зазначила, що відповідачі не надали жодного доказу на спростування того факту, що про порушення своїх прав позивач дізналась раніше ніж 16липня 2019 року. З встановлених судом обставин стороною позивача було доведено той факт, що  вона не могла дізнатися про порушення свого цивільного права до 16 липня 2019 року. Вона не є стороною  оспорюваного договору дарування,  ОСОБА_3 ніколи не проживала та не проживає і зараз у спірній квартирі, а відтак у неї не могло виникнути припущення щодо наявності у ОСОБА_3 права власності на квартиру.
В судове засідання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не з`явилися, про день та час розгляду справи були повідомлені, від ОСОБА_2 надійшли заяви від 8 червня 2021 року, від 7 липня 2021 року, в яких він просить судові засідання проводити без його участі. ( а.с.7, 31-32, т.2). Інтереси ОСОБА_3   в судовому засіданні представляв адвокат Мельник І.І.
ОСОБА_1 та її  представник адвокат  Коваленко С.В. апеляційну скаргу підтримали і просили її задовольнити.
Представник ОСОБА_3 - адвокат Мельник І.І. проти доводів апеляційної скарги заперечував і просив рішення як законне і обґрунтоване залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення особи, яка з`явилася в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга  підлягає   задоволенню, виходячи з наступного
Судом установлено, що  11 серпня 1973 року мати позивачки - ОСОБА_4 уклала шлюб з ОСОБА_2 . Після укладення шлюбу ОСОБА_4 присвоєно прізвище « ОСОБА_4 ».
ОСОБА_2 став членом  ЖБК «Авіатор-10», в якому йому була виділена кооперативна квартира, загальною площею 56,0 кв.м., житловою площею 29,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Сума пайового внеску за квартиру  у розмірі 8060 крб.08 коп. була виплачена  у період з серпня  1983 року по 1 квітня 1992 року, тобто  у період шлюбу  ОСОБА_4 з ОСОБА_2 , за рахунок їхніх спільних коштів.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.
Спадкоємцями за законом першої черги після смерті є донька ОСОБА_1 та чоловік померлої ОСОБА_2 
29 лютого 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено шлюб.
Згідно свідоцтва про право власності від 16 серпня 2010 року, що видане на підставі наказу Головного  управління житлового забезпечення від 12 серпня 2010 року № 1093-С, квартира АДРЕСА_1   належить ОСОБА_2 .
30 серпня 2010 року ОСОБА_2 звернувся до П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою, що відчужувана квартира АДРЕСА_1 , є особистою власністю, так як придбана до реєстрації шлюбу.
30 серпня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений договір дарування, відповідно до умов якого остання прийняла в дар належну дарувальнику квартиру АДРЕСА_1 .
Крім того, установлено, що ОСОБА_1 26 червня 2019 року звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шрестхи Д.Г. з заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_4 . Інші спадкоємці з заявами про прийняття спадщини не зверталися. Постановою від 16 липня 2019 року № 31/02-14 нотаріусом було відмовлено  у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом а частку у праві спільної сумісної власності на квартиру у зв`язку з відсутністю документів та відомостей (інформації), що підтверджують право власності померлої З постанови стало відомо, що право власності на квартиру на даний момент зареєстровано на ім`я ОСОБА_3 .
Відповідно до Інформаційної довідки  з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16 липня 2019 року № 173940300 та Інформаційної довідки комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 8 липня 2019 року КВ-2019 № 26134 слідує, що підставою виникнення у ОСОБА_3 права власності на квартиру є договір дарування від 30 серпня 2010 року, серія 1-1431,  посвідчений П`ятнадцятою Київською державною нотаріальною конторою, зареєстрований  у Реєстрі прав власності на нерухоме майно 13 вересня 2010 року.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що   позивачеві було достеменно відомо про те, що спірна квартира належить на праві власності ОСОБА_3 . Посилання позивача на те, що про порушення свого права вона дізналася лише у 2019 році  не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки не був доведений позивачем належними доказами.  Натомість сторонами підтверджено наявність конфліктної ситуації щодо майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , що підтверджує обізнаність позивача про укладення оспорюваного нею договору. За таких обставин суд вважав, що позивачем пропущено позовну давність, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Проте, з такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.
Судом установлено, що пай по квартирі АДРЕСА_1 був  повністю виплачений в 1992 році.
Згідно із ст.15 Закону України «Про власність», чинній на час виплати пайового внеску,   член ЖБК, який повністю вніс пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, з 1 липня 1990 року набуває право власності на цю квартиру.
За змістом ч.1 ст.17 Закону України «Про власність» кооперативна квартира  набуває статусу спільної сумісної власності лише за умови внесення паю в ЖБК за рахунок спільних коштів членів ЖБК та членів його сім`ї, яким ця квартира була надана. 
В постанові від 18 грудня 2013 року у справі № 6-138цс13 Верховний Суд України виклав правову позиція, в якій в тому числі зазначив, що «згідно зі ст.15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, з 1 липня 1990 року набуває право власності на цю квартиру, тому у разі його смерті після зазначеної дати спадщина відкривається на квартиру. За змістом ч.1 ст.17 Закону України «Про власність» кооперативна квартира  набуває статусу спільної сумісної власності лише за умови внесення паю в ЖБК за рахунок спільних коштів членів ЖБК та членів його сім`ї, яким ця квартира була надана.
Судом вірно встановлено, що оскільки пай  по квартирі  АДРЕСА_1 був  повністю виплачений в 1992 році ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у період їх шлюбу, за спільні грошові кошти, тому   спірна квартира є їх спільною сумісною власністю, частки кожного із подружжя є рівними.
Також судом установлено, що  після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина. Спадковим майном є  Ѕ частина квартири АДРЕСА_1 , що належала померлій за життя. Спадкоємцями після смерті ОСОБА_4   є її дочка ОСОБА_1 та чоловік померлої ОСОБА_2 .
Згідно із ст.1216 ЦК України  спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців)
Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття, спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Відповідно до ч.1 ст.1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
На підставі ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом з спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу (шість місяців) , він не заявив про відмову від неї.
Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою ( ч.2 ст.1220 ЦК України).
Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться у п.23 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику  у справах про спадкування» судам надано роз`яснення, що будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.
Згідно з ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Даною статтею унормовано, що у випадку, коли особа постійно не проживає із спадкодавцем, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є подана нотаріусу заява.
Зважаючи на те, що ОСОБА_1   з 1985 року і по теперішній час постійно проживає в квартирі  АДРЕСА_1 ,  і проживала в цій квартирі на момент смерті її матері, що  не заперечується відповідачами, а також підтвердив в судовому засіданні представник ОСОБА_3 - адвокат Мельник І.І., - наявні  визначені законом підстави вважати, що ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті  матері.
Згідно з ч.ч.1,3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину  прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом,  такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно  до  ч.1 ст.203 ЦК України  зміст правочину не може суперечити цьому  Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Згідно з ч.4 ст.369 ЦК України  правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
Отже, оскільки  ОСОБА_1   в день смерті матері ОСОБА_4 прийняла спадщину у вигляді ј частини спірної квартири, а відповідач ОСОБА_2 без згоди позивача  розпорядився  цією квартирою, подарувавши її ОСОБА_3 ,  такий договір дарування підлягає визнанню недійсним. Зважаючи на те, що ОСОБА_1 , є такою, що прийняла спадщину після смерті матері,  постійно проживаючи з спадкодавцем на момент її смерті, і після смерті в квартирі, яка є єдиним її житлом,  вимога ОСОБА_1 про визнання права власності на ј частину квартири є  обґрунтованою.
Сам по собі факт не отримання ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом  на спірну квартиру  не може бути підставою для відмови їй у задоволенні  вимог про визнання  права власності на спадкове майно, оскільки  законом не обмежно строк отримання свідоцтва.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що  остання заявила вимогу про визнання договору дарування недійсним з пропуском позовної давності, оскільки позивачці було достеменно відомо про укладений в 2010 році договір дарування.
Такий висновок суду не відповідає встановленим обставинам.
Відповідно до вимог ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки ( ст.257 ЦК України)
Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 
Будь-яких доказів на підтвердження того, що позивачці було відомо про договір дарування в 2010 році  або вона могла дізнатися  стороною відповідачів не надано. Судом не встановлено, що  конфліктна ситуація між сторонами  виникла та існувала, починаючи з 2010 року, коли ОСОБА_2 подарував квартиру ОСОБА_3 .
Навпаки, як пояснила в судовому засіданні ОСОБА_1 , конфлікт стався тоді, коли їй стало відомо про укладення ОСОБА_2 договору дарування і ці події мали місце в 2019 році.
Надані  П`ятнадцятою київською нотаріальною конторою  копія договору дарування та документи, які були надані ОСОБА_2 для укладення договору дарування,  не свідчать  про те, що ОСОБА_1 було відомо про укладення її вітчимом договору дарування. 
Крім того, суд першої інстанції у своєму рішенні зазначив, що  позивачці стало відомо, що право власності  на квартиру АДРЕСА_1   зареєстровано на ім`я ОСОБА_3 з постанови приватного  нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шрестхи Д.Г. від 16 липня 2019 року.
Отже, висновок суду першої інстанції про те, що  позивачем не доведено той факт, що їй не було відомо про укладений договір дарування  до 2019 року,  не відповідає встановленим судом обставинам, що відповідно п.3 ч.1 ст.376 ЦПК України  є підставою для скасування рішення суду.
Таким чином, оскільки  про порушення свого права ОСОБА_1 дізналась у 2019 році, і в серпні 2019 року звернулася за захистом свого права до суду, підстави для відмови у задоволенні позовних вимог, які є обґрунтованими та доведеними,  відсутні.  
Керуючись  ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390  ЦПК  України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення  Деснянського  районного суду м.Києва від 18 лютого 2021 року скасувати і ухвалити нове судове рішення наступного змісту.
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати недійсним, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , договір дарування від 30 серпня 2010 року квартири АДРЕСА_1 , що посвідчений П`ятнадцятою Київською державною нотаріальною конторою, зареєстрований у реєстрі прав власності на нерухоме майно.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на ј частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті її матері ОСОБА_4 .
Стягнути на користь ОСОБА_1  з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору  по 2460,20 грн. з кожного.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
 
Повна постанова складена 2 серпня 2021 року.

 
Суддя-доповідач:                                                                     О.І. Шкоріна 

Судді:                                                                                        Л.Д. Поливач

                                                                                                  А.М. Стрижеус