ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

08 липня 2021 року	  м. Одеса	Справа № 916/3583/20	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Аленіна О.Ю.
суддів: Лавриненко Л.В., Мишкіна М.А.
секретар судового засідання: Кияшко Р.О.

За участю представників учасників справи: 
від ПАТ ,,СПЕЦІАЛІЗОВАНА ФІРМА ,,МИСФА” -  адвокат Гайдаржий А.В.
від ТОВ "СПМК-17" -  Шульга Ю.І., самопредставництво 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ,,СПМК-17”
на рішення Господарського суду Одеської області від 06.04.2021
по справі №916/3583/20
за позовом Приватного акціонерного товариства ,,СПЕЦІАЛІЗОВАНА ФІРМА ,,МИСФА”
до 1) Приватного підприємства ,,ПІВДЕНЬДОРТЕХ”
2) Товариства з обмеженою відповідальністю ,,СПМК-17”
про стягнення 600000,00 грн та солідарне стягнення 1576409,59 грн, 
та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ,,СПМК-17” 
до Приватного акціонерного товариства ,,СПЕЦІАЛІЗОВАНА ФІРМА ,,МИСФА” про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ
У грудні 2020 Приватне акціонерне товариство ,,СПЕЦІАЛІЗОВАНА ФІРМА ,,МИСФА” (далі – ПАТ ,,СФ ,,МИСФА”) звернулося до Господарського суду Одеської області із позовом до Приватного підприємства ,,ПІВДЕНЬДОРТЕХ” (далі – ПП ,,ПІВДЕНЬДОРТЕХ”) та Товариства з обмеженою відповідальністю ,,СПМК-17” (далі – ТОВ ,,СПМК-17”) в якому просило стягнути з ПП ,,ПІВДЕНЬДОРТЕХ” 600 000 грн заборгованості за договором оренди, з яких 450 000 грн основного боргу та 150 000 грн неустойки, а також солідарно стягнути з ПП ,,ПІВДЕНЬДОРТЕХ” та ТОВ ,,СПМК-17” 1  576 409,59 грн заборгованості по орендній платі за договором оренди, з яких 1  200 000 грн основного боргу, 136 409,59 грн пені та 240 000,00 грн штрафу.
В обґрунтування заявлених позовних вимог ПАТ ,,СФ ,,МИСФА” посилається на неналежне виконання відповідачами своїх зобов`язань за договорами оренди та договором поруки.
В свою чергу, ТОВ ,,СПМК-17” звернулось до Господарського суду Одеської області із зустрічною позовною заявою до ПАТ ,,СФ ,,МИСФА” про визнання недійсним договору поруки укладеного між ТОВ ,,СПМК-17” та ПАТ ,,СФ ,,МИСФА”.
Зустрічні позовні вимоги ТОВ ,,СПМК-17” обґрунтовує тим, що укладаючи договір поруки директор товариства діяв з перевищенням повноважень, визначених статутом.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 06.04.2021 первісний позов задоволено частково, стягнуто з ПП ,,ПІВДЕНЬДОРТЕХ” на користь ПАТ ,,СПЕЦІАЛІЗОВАНА ФІРМА ,,МИСФА” 450 000 грн боргу по орендній платі за договором оренди від 01.06.2018 та 6750 грн судового збору, стягнуто солідарно з ПП ,,ПІВДЕНЬДОРТЕХ” та ТОВ ,,СПМК-17” на користь ПАТ ,,СПЕЦІАЛІЗОВАНА ФІРМА ,,МИСФА” 1  200 000 грн боргу по орендній платі за договором оренди від 01.05.2019, 135 977 грн 98 коп пені, 240 000 грн штрафу, у задоволенні решти первісного позову відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ТОВ ,,СПМК-17” відмовлено.
В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначив, що ПАТ ,,СФ ,,МИСФА” як орендодавцем виконано належним чином взяті на себе обов`язки та передано в оренду обумовлене договорами майно, в той час як в порушення приписів чинного законодавства та досягнутих між контрагентами домовленостей, ПП ,,ПІВДЕНЬДОРТЕХ” як орендар не перерахувало орендну плату за договором, незважаючи на те, що гарантувало повне погашення заборгованості у гарантійному листі, та взагалі не перерахувало орендну плату іншим договором оренди. В свою чергу,          ТОВ ,,СПМК-17”, як поручителем перераховано орендну плату лише частково, не дивлячись на те, що строк виконання зобов`язання настав. Враховуючи викладене, місцевий господарський суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог  про стягнення з ПП ,,ПІВДЕНЬДОРТЕХ” 450000 грн орендної плати та про солідарне стягнення з ПП ,,ПІВДЕНЬДОРТЕХ” та ТОВ ,,СПМК-17” 1  200 000 грн орендної плати.
Суд першої інстанції також дійшов висновку про задоволення позовної вимоги про стягнення штрафу у повному обсязі, а про стягнення пені – частково в зв`язку з допущеними арифметичними помилками в розрахунку.
З приводу заявленої до стягнення неустойки в розмірі 150 000грн, місцевий господарський суд дійшов висновку, що в цій частині первісного позову слід відмовити, з огляду на те, що позивачем не конкретизовано вид неустойки, не вказано період її нарахування та місяць прострочення.
Стосовно зустрічного позову місцевий господарський пославшись на положення Статуту ТОВ ,,СПМК-17” зазначив, що директор товариства вирішує всі питання діяльності товариства (зокрема, укладає правочини), окрім питань, які відносяться до компетенції загальних зборів. При цьому, прийняття рішень про укладення правочинів на суму, що перевищує 500 000 грн, не відноситься до питань, які вирішуються тільки загальними зборами. Враховуючи викладене та те, що ТОВ ,,СПМК-17” не представило належних доказів того, що договір поруки відноситься до угод, укладенню яких згідно його статуту має передувати рішення загальних зборів, суд першої інстанції дійшов висновку, що директор ТОВ ,,СПМК-17” не був обмежений у представництві юридичної особи, тому підстави для визнання недійсним договору поруки відсутні.
Суд першої інстанції також відзначив, що наведена позиція підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, згідно з якими керівник ТОВ ,,СПМК-17” не обмежується у діях від імені юридичної особи. 
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ТОВ ,,СПМК-17” звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 06.04.2021 скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити. 
Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення прийнято на підставі не повністю досліджених доказів, при невірному тлумаченні положень статуту ТОВ ,,СПМК-17”, а також з невірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, виходячи з наступного.
Так, на переконання апелянта судом першої інстанції не враховано доводів ТОВ ,,СПМК-17”, що оскаржуваний договір поруки укладений директором товариства з перевищенням повноважень та порушує майнові права та інтереси товариства.
Скаржник відзначає, що в преамбулі спірного договору поруки вказано, що стороною за договором є ТОВ ,,СПМК-17” в особі директора, який діє на підставі Статуту, який визначено повноваження директора товариства до яких, зокрема відноситься право приймати рішення про укладення, зміну чи розірвання будь-яких правочинів (договорів та інших угод) на суму, що є нижчою або дорівнює 500  000  грн, за винятком тих правочинів (договорів та інших угод), прийняття рішення про укладення, зміну чи розірвання по яким відноситься до компетенції загальних зборів. Разом з цим, як вважає апелянт, тлумачення суду першої інстанції вказаного вказаних положень Статуту не відповідають його фактичному змісту.
Також, на переконання апелянта, судом першої інстанції не враховано доводи, що перелік та обсяг повноважень директора визначається та міститься не у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а у Статуті товариства. Саме тому, як вважає скаржник, у преамбулі договору поруки зазначено, що договір укладено директором товариства діючого на підставі Статуту та ПАТ ,,СФ ,,МИСФА” було обізнаним про наявність обмежень. 
На думку апелянта, директор ТОВ ,,СПМК-17” укладаючи договір поруки загальна сума зобов`язань за яким складає 1 800  000 грн (без урахування штрафних санкцій які також можуть застосовуватись до поручителя) перевищив свої повноваження, оскільки мав право укладати договори на суму не більше ніж 500  000 грн.
Апелянт стверджує, що директор ТОВ ,,СПМК-17” уклав договір поруки на власний розсуд, не повідомивши про це учасника товариства, питання щодо укладення договору поруки з відповідачем не приймалось та не виносилось на розгляд учасника товариства. При цьому, як вважає скаржник, зобов`язання за спірним договором поруки є значними для позивача, саме тому у Статуті встановлено обмеження директора на укладення відповідних договорів зобов`язання за якими перевищують 500  000  грн.
З приводу твердження, що ТОВ ,,СПМК-17” своїми подальшими дії погодило укладення спірного договору поруки, на переконання апелянта, вказане твердження є хибним, оскільки відповідно до Статуту товариство має право укладати від свого імені будь-які правочини, якщо це не суперечать чинному законодавству та цьому Статуту. Згідно з Статутом вищим органом управління товариства є загальні збори учасників товариства (учасник). Виконавчий орган товариства є колегіальним. Назвою колегіального виконавчого органу є дирекція, а його голови директор. Контроль за діяльністю виконавчого органу товариства від імені учасників здійснюють загальні збори учасників (учасник). Натомість, як стверджує апелянт, учасником ТОВ ,,СПМК-17” не приймалось жодних рішень ні про надання згоди на укладення спірного договору поруки, а ні про схвалення вказаного договору, оплата за вказаним договором також здійснювалась без відповідної згоди та без відома учасника товариства.
Відтак, на думку апелянта, якщо відсутнє відповідне схвалення зборів учасників яке здійснюється у порядку, встановленому для прийняття рішення про надання згоди на його вчинення, то навіть виконання товариством своїх зобов`язань не свідчить про те, що правочин належним чином узгоджений.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.05.2021 відкрито апеляційне провадження у справі №916/3583/20 та призначено справу до розгляду на 23.06.2021.
Судом апеляційної інстанції отримано відзив на апеляційну скаргу в якому ПАТ ,,СФ ,,МИСФА” просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. 
В обґрунтування своїх заперечень позивач за первісним позовом зазначає, що для віднесення певного правочину до значного на підставі ст. 44 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", як на то посилається скаржник, слід встановити два основні елементи такого правочину, а саме статутом товариства має бути встановлений певний критерій до правочину (вартість предмета тощо) та статутом товариства має бути встановлений спеціальний порядок надання згоди уповноваженого органу товариства на укладення такого правочину.
Однак, на переконання ПАТ ,,СФ ,,МИСФА”, детальний аналіз положень Статуту, на які посилається скаржник не дає підстав для висновку, що спірний договір поруки може вважатися значним правочином згідно з статутом позивача за зустрічним позовом, а отже потребує попередньої згоди на його укладення від загальних зборів. 
Зокрема, на думку ПАТ ,,СФ ,,МИСФА”, положення Статуту ТОВ ,,СПМК-17” не забороняють директору самостійно укладати договори на суму, що є більшою за 500 000 грн, оскільки не містять таких словосполучень, які вказують на наявність обмежень чи заборон. Статут позивача, як вважає позивач за первісним позовом, взагалі не містить інших пунктів чи статей, де б згадується пряма заборона та/або необхідність отримання директором згоди загальних зборів на вчинення директором правочинів на суму, що перевищує 500 000 грн.
ПАТ ,,СФ ,,МИСФА” відзначає, що відповідно до положень Статуту ТОВ ,,СПМК-17”  передбачено, що до компетенції директора належить вирішення усіх питань, пов`язаних із управлінням поточною діяльністю товариства, крім тих, що належать до виключної компетенції загальних зборів. Статутом взагалі не передбачено надання згоди загальними зборами на укладення правочинів на суму, більшу 500 000 грн або безпосередньо укладення таких правочинів.
Отже, ПАТ ,,СФ ,,МИСФА” вважає, що рішення про укладення правочину на суму, більшу за 500000 грн не є виключною компетенцією загальних зборів, а тому належить до компетенції директора.
Позивач за первісним позовом також наголошує на відсутності у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб відомостей про обмеження повноважень директора ТОВ ,,СПМК-17”, що на його думку, підтверджує, що статут позивача в дійсності не містить жодних обмежень щодо укладення директором договору поруки, яким забезпечується виконання зобов`язання на суму більше 500 000 грн.
У судовому засіданні Південно-західного апеляційного господарського суду від 23.06.2021 у справі №916/3583/20 було оголошено перерву до 08.07.2021.
Під час судового засідання від 08.07.2021 представник апелянта підтримав вимоги за апеляційною скаргою та наполягав на її задоволенні. 
Представник ПАТ ,,СФ ,,МИСФА” надав пояснення у відповідності до яких не погоджується із доводами апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. 
Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови. 
Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи  на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.
Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Як вбачається з наявних матеріалів справи, між ПАТ ,,СФ ,,МИСФА” (Орендодавець) та ПП ,,ПІВДЕНЬДОРТЕХ” (Орендар) укладено договір оренди від 01.06.2018 зі строком дії до 30.04.2019 (Договір 1) та договір оренди від 01.05.2019 зі строком дії до 30.04.2020 (Договір 2), відповідно до умов яких Орендодавець зобов`язується передати Орендарю у строкове платне користування майно згідно схеми, розташоване за адресою: пр. Миру, 18 в смт Воскресенське Жовтневого району Миколаївської області (об`єкт оренди), а Орендар зобов`язується здійснювати орендну плату згідно з цим договором та виконувати інші обов`язки, передбачені цим договором. Характеристика об`єкта оренди, що надається Орендодавцем, наведена в додатку 1 до цього договору (п.1.1 Договорів 1, 2).
Об`єкт оренди належить Орендодавцеві на підставі свідоцтва про право власності, виданого Виконкомом Воскресенської селищної ради 07.05.2001, внесеного в реєстраційну книгу за № 7 (п.1.2 Договорів 1, 2).
Орендна плата є фіксованою та складає 150000,00 грн на місяць, в т.ч. ПДВ 20% – 25000,00 грн (п.2.1 Договорів 1, 2).
Орендна плата сплачується щомісяця у формі попередньої оплати (п.2.2 Договорів 1, 2).
Обов`язок по здійсненню орендної плати виникає з моменту набрання чинності цим договором і діє до фактичного повернення об`єкта оренди Орендодавцеві (п.2.3 Договорів 1, 2).
Орендна плата вноситься на розрахунковий рахунок Орендодавця, зазначений у цьому договорі, до 10 числа місяця, за який здійснюється орендна плата (п.2.4 Договорів 1, 2).
Орендодавець має право: вимагати від Орендаря здійснення орендної плати у розмірі та у строки, передбачені цим договором, а також виконання інших обов`язків, передбачених цим договором (п.4.2.1 Договорів 1, 2).
Орендар зобов`язаний: своєчасно здійснювати орендну плату (п.4.3.1 Договорів 1, 2).
Актами приймання-передачі від 01.06.2018 до Договору 1 та від 01.05.2019 до Договору 2 оформлено фактичну передачу майна в оренду.
Додатками № 1 до Договорів 1, 2 є план-схеми об`єкту оренди.
Додатковою угодою від 06.06.2019 до Договору 2 змінено реквізити сторін. 
Додатковою угодою від 30.09.2019 до Договору 2 змінено назву Орендодавця на ПрАТ ,,СФ ,,МИСФА”.
27.06.2019 між ТОВ ,,СПМК-17” (Поручитель) та ПАТ ,,СФ ,,МИСФА” (Кредитор) укладено договір поруки (Договір поруки), відповідно до умов якого Поручитель поручається перед Кредитором за виконання обов`язку ПП ,,ПІВДЕНЬДОРТЕХ” (Боржник) щодо оренди за Договором 2 (Основний договір) (п.1.1 Договору поруки).
У разі порушення Боржником обов`язку за Основним договором Боржник і Поручитель відповідають перед Кредитором як солідарні боржники (п.1.2 Договору поруки).
Строк Основного договору становить не довше 30.04.2020 (п.2.2 Договору поруки).
Відповідальність Поручителя перед Кредитором обмежується сплатою суми у розмірі 150000,00 грн на місяць, в т.ч. ПДВ 20% – 25000,00 грн (п.3.1 Договору поруки).
Поручитель також відповідає за відшкодування Боржником збитків та за сплату процентів, неустойки (штрафу, пені) за Основним договором у такому ж обсязі, як і Боржник (п.3.2 Договору поруки).
У разі порушення (невиконання чи неналежного виконання) Боржником обов`язку за Основним договором, Кредитор вправі звернутися із вимогою про виконання як до Боржника, так і до Поручителя, які несуть солідарну відповідальність перед Кредитором (п.4.1 Договору поруки).
До Поручителя, який виконав обов`язок за Основним договором, переходять усі права Кредитора щодо цього обов`язку за Основним договором, в т.ч. й ті, що забезпечували його виконання (п.4.3 Договору поруки).
Цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін і діє до моменту припинення поруки (п.6.1 Договору поруки).
Звертаючись з первісним позовом до суду першої інстанції, ПрАТ ,,СФ ,,МИСФА” послалось на невиконання ПП ,,ПІВДЕНЬДОРТЕХ” умов Договору 1 в частині внесення орендної плати станом на 30.04.2019 та неналежне виконання ПП ,,ПІВДЕНЬДОРТЕХ” та ТОВ ,,СПМК-17” умов Договору 2 та Договору поруки в частині внесення орендної плати за період з вересня 2019 по квітень 2020, а також прострочення здійснених оплат.
В той же час, ТОВ ,,СПМК-17” у зустрічному позові посилається на те, що директор товариства перевищив свої повноваження укладаючи договір поруки. 
Приймаючи оскаржуване рішення місцевий господарський суд дійшов висновку щодо часткового задоволення первісного позову та відмови у задоволенні зустрічного позову. 
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду з цього приводу зазначає таке. 
За змістом положень статей 11, 509, 526, 599 ЦК України зобов`язальні правовідносини виникають, у тому числі, з договорів, які мають виконуватися належним чином відповідно до їх умов та вимог законодавства, припинення яких обумовлюється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином. 
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Звертаючись з позовом про визнання недійсним правочину, позивач згідно з вимогами статей 13, 74 ГПК України, повинен довести наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення. Без доведення позивачем обставин недодержання сторонами в момент вчинення оспорюваного правочину конкретних вимог законодавства у суду відсутні підстави для задоволення відповідного позову.
Зокрема, згідно з положеннями статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину може бути вчинення його особою за відсутністю необхідного обсягу цивільної дієздатності та невідповідність волевиявлення учасника правочину його внутрішній волі. При цьому дієздатність юридичної особи реалізується відповідно до статті 92 ЦК України через її органи у межах визначених законом та статутом повноважень. 
Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (статті 2, 80, 91, 92 ЦК України). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (частина перша статті 92 ЦК України).
На захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі укладають з юридичними особами договори різних видів, частиною третьою статті 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.
Відповідно до статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину. 
Схвалення стороною правочину, вчиненого від її імені з перевищенням повноважень або без повноважень (стаття 241 ЦК України), має юридичне значення також для інших заінтересованих осіб, а сторона оспорюваного правочину, дії якої вказують на її волю зберегти дійсність правочину, не може надалі оспорювати правочин з підстав, про які вона знала або повинна була знати при виявленні цієї волі, що випливає із вказаної норми та засад добросовісності, на яких ґрунтується зобов`язання (частина третя статті 509 ЦК України). Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.11.2018 у справі №910/19179/17.
Зі змісту норми частини першої статті 241 ЦК України вбачається, що наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, здійснення чи прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу). Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №910/18812/17, від 08.07.2019 №910/19776/17, від 04.03.2021 у справі №905/1132/20.
Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним. Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з`ясовувати пов`язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину (така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.04.2019 у справі №904/2178/18).
При цьому при оцінці обставин, що свідчать про схвалення правочину особою, яку представляла інша особа, необхідно брати до уваги, що незалежно від форми схвалення воно повинно виходити від органу або особи, уповноваженої відповідно до закону, установчих документів або договору вчиняти такі правочини або здійснювати дії, які можуть розглядатися як схвалення (така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.03.2018 зі справи № 910/8794/16).
Правова позиція щодо застосування цих норм права у їх взаємозв`язку викладена у постановах Верховного Суду, зокрема від 10.04.2018 у справі №910/11079/17, від 02.04.2019 у справі №904/2178/18, від 19.06.2019 у справі №904/9795/16, від 01.10.2019 у справі №910/8287/18, від 24.02.2021 у справі № 926/2308/19, від 04.03.2021 у справі №905/1132/20, від 18.02.2021 у справі №924/658/20, в ухвалі від 11.06.2020 у справі 915/1602/19.
З огляду на положення статей 92, 241 ЦК України вчинення правочину органом (посадовою особою) юридичної особи з перевищенням наданих йому повноважень може бути підставою для недійсності такого правочину лише за умови обізнаності контрагента про наявність відповідного обмеження повноважень (коли він знав чи за всіма обставинами не міг не знати про такі обмеження), а також відсутності подальшого схвалення правочину.
Отже, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це, а також відсутності подальшого схвалення правочину. 
Питання застосування норми права, а саме статей 92 та 241 ЦК України, є визначальними та істотним для кваліфікації відносин як подібних у цій справі, а, отже, наявні підстави для застосування зазначених вище правових позицій під час вирішення цього спору.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.06.2018 у справі №668/13907/13-ц зробила висновок, що для визнання недійсним договору з тієї підстави, що його було укладено представником юридичної особи з перевищенням повноважень, необхідно встановити, по-перше, наявність підтверджених належними і допустимими доказами обставин, які свідчать про те, що контрагент такої юридичної особи діяв недобросовісно або нерозумно. При цьому тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці контрагента за договором несе юридична особа. По-друге, дії сторін такого договору мають свідчити про відсутність реального наміру його укладення і виконання.
За приписами ст. 40 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» члени наглядової ради товариства та члени виконавчого органу товариства повинні діяти добросовісно і розумно в інтересах товариства.
Статтею 44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» визначено, що статут товариства може встановлювати особливий порядок надання згоди уповноваженими на те органами товариства на вчинення певних правочинів залежно від вартості предмета правочину чи інших критеріїв (значні правочини). 
Як вбачається зі змісту оспорюваного ТОВ ,,СПМК-17” правочину, а саме договору поруки від 27.06.2019, останній укладено від імені товариства директором Амірханяном А.Х., який діє на підставі Статуту, про що зазначено в преамбулі вказаного договору.
У відповідності до п. 2.4. Статуту ТОВ ,,СПМК-17” товариство має право укладати від свого імені будь-які правочини (договори, контракти та інше), якщо це не суперечить чинному законодавству України та цьому Статуту.
Пунктами 8.1., 8.2., 8.3. Статуту ТОВ ,,СПМК-17” вищим органом управління товариства є загальні збору учасників товариства (учасник). Виконавчий орган товариства є колегіальним. Назвою колегіального виконавчого органу є «дирекція», а його голови «директор». Дирекція складається з директора та заступника директора з правових питань. Члени дирекції призначаються рішенням загальних зборів, шляхом голосування, або рішенням одноособового учасника. Контроль за діяльністю виконавчого органу товариства від імені учасників здійснюють загальні збори учасників (учасник).
Згідно з п. 9.1. Статуту ТОВ ,,СПМК-17” вищим органом управління товариством є Загальні збори учасників товариства (надалі - загальні збори). Загальні збори мають право приймати рішення по будь-якому питанню діяльності товариства, внесеному до порядку денного зборів у порядку, встановленому цим статутом та законодавством України.
Відповідно до п.п. 10.1.1., 10.1.2., 10.1.3., 10.1.4. Статуту ТОВ ,,СПМК-17” виконавчий орна товариства є колегіальним в особі дирекції товариства, яка складається з директора та заступника директора з правових питань. Головою дирекції є директор. Дирекція підпорядкована та підзвітна загальним зборам, рішення яких для неї є обов`язковими. Директор здійснює керівництво усією поточною діяльністю товариства. До компетенції директора товариства належить вирішення всіх питань, пов`язаних з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства. 
У п. 10.3. Статуту ТОВ ,,СПМК-17” визначено повноваження директора товариства, зокрема директор має право приймати рішення про укладення, зміну чи розірвання буд-яких правочинів (договорів та інших угод) на суму, що є нижчою або дорівнює 500  000 грн, за винятком тих правочинів (договорів та інших угод), прийняття рішення про укладення, зміну чи розірвання по яким відноситься до компетенції загальних зборів. 
З огляду на вказані положення Статуту, колегія суддів вважає, що ТОВ ,,СПМК-17” обмежило повноваження директора в частині укладення правочинів на суму, що перевищує 500  000 грн, оскільки чітко визначило право директора на укладення правочинів на суму, що є нижчою або дорівнює 500  000 грн. Жодних посилань на те, що директор має право на укладення правочинів на суму, що перевищує 500  000 грн, Статут ТОВ ,,СПМК-17” не містить. 
За умовами оспорюваного договору поруки відповідальність поручителя перед кредитором обмежується сплатою суми у розмірі 150000,00 грн на місяць, в т.ч. ПДВ 20% – 25000,00 грн (п.3.1 договору поруки).
З урахуванням того, що договір оренди, за виконання обов`язків за яким поручилося ТОВ ,,СПМК-17”, укладено строком на один рік, загальна сума орендної плати складає 1  800  000 грн.
Відтак, укладаючи спірний договір поруки, директор ТОВ ,,СПМК-17” перевищив надані йому повноваження, оскільки у відповідності до п. п. 10.3. Статуту ТОВ ,,СПМК-17” мав право на укладення правочинів на суму, що є нижчою або дорівнює 500  000 грн.
Колегія суддів зазначає, що наявні матеріли справи не містять, а учасниками справи не надано доказів, які б свідчили про те, що загальні збори ТОВ ,,СПМК-17” надавали згоду директору Амірханяну А.Х. на укладення оспорюваного договору поруки.
При цьому, судова колегія вважає необґрунтованими доводи суду першої інстанції з приводу того, що прийняття рішень про укладення правочинів на суму, що перевищує 500000,00 грн, не відноситься до питань, які вирішуються тільки загальними зборами, з огляду на таке. 
За приписами ст. 29 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» загальні збори учасників є вищим органом товариства.  
Загальні збори учасників можуть вирішувати будь-які питання діяльності товариства (ст. 30 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю»).
Аналогічні положення містяться у п. 9.1. Статуту ТОВ ,,СПМК-17”.
Отже, відсутність у визначені повноважень, що входять до виключної компетенції загальних зборів, визначення про укладення договорів на суму, що перевищує 500000,00 грн, жодним чином не свідчить про відсутність таких повноважень у загальних зборів, оскільки вони наділені повноваженнями щодо вирішення будь-які питання діяльності товариства.
В той же час, згідно з п.10.1.4. Статуту ТОВ ,,СПМК-17” до компетенції директора товариства належить вирішення всіх питань, пов`язаних з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства.
Втім, як вже було зазначено вище, такі повноваження директора обмежено у п. 10.3. Статуту ТОВ ,,СПМК-17”, який визначає право директора на укладення правочинів на суму, що є нижчою або дорівнює 500  000 грн.
Слід також відзначити, що спірний договір поруки від 27.06.2019 укладений від імені ТОВ ,,СПМК-17” директором Амірханяном А.Х., містить посилання, що вказана особа, діє на підставі статуту товариства, який і встановлює повноваження зазначеної особи.
Наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору, а саме ПАТ ,,СФ ,,МИСФА”, з таким статутом у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.02.2018 зі справи № 906/100/17, від 12.06.2018 зі справи № 927/976/17, від 02.10.2019 зі справи № 910/22198/17).
Відтак, укладаючи спірний правочин, ПАТ ,,СФ ,,МИСФА” мало принаймні проявити розумну обачність шляхом ознайомлення із положеннями Статуту ТОВ ,,СПМК-17”, зокрема в частині щодо повноважень директора ТОВ ,,СПМК-17” на укладення спірного правочину та/або отримати від товариства відомості про повноваження директора Амірханяна А.Х. на вчинення відповідного правочину, та на підставі аналізу отриманих відомостей визначитися з подальшими діями. 
З огляду на наведене не заслуговують на увагу доводи ПАТ ,,СФ ,,МИСФА”, а також суду першої інстанції, з приводу того, що під час укладення спірного договору, позивач керувався відомостями, які містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань в якому були відсутні відомості з приводу обмеження повноважень директора ТОВ ,,СПМК-17”, оскільки такі обмеження директора визначені Статутом товариства, з яким, як вже було зазначено вище, позивач, проявивши розумну обачність, міг ознайомитися під час укладення спірного правочину, оскільки посилання на це міститься у преамбулі договору.
Судова колегія не приймає до уваги твердження позивача з приводу подальшого схвалення даного правочину шляхом перерахування грошових коштів, оскільки надані позивачем платіжні доручення містять лише посилання на самого платника ТОВ ,,СПМК-17”, втім, жодних відомостей з приводу того, що таке схвалення (перерахування коштів) виходило від органу або особи, уповноваженої відповідно до закону, установчих документів або договору вчиняти спірний правочин, дані платіжні доручення не містять. 
Інших доказів на підтвердження наступного схвалення спірного правочину, зокрема відповідних письмових звернень уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.), наявні матеріали справи також не містять, а учасниками справи не надано. 
Враховуючи наведене колегія суддів вважає, що директором ТОВ ,,СПМК-17” було перевищено повноваження під час укладення договору поруки від 27.06.2019, що у відповідності є підставою для визнання його недійсним. 
З огляду на наведене колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову підлягає скасуванню, а зустрічний позов задоволенню.  
Щодо первісних позовних вимог про стягнення заборгованості за договорами оренди, колегія суддів зазначає таке. 
В силу положень ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. 
За змістом п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. 
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з ст. 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з врахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зобов`язання, в свою чергу, згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. 
Відповідно до ч.1 ст. 179 ГК України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.
Статтею 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. 
Статтею 759 ЦК України, яка кореспондується з ч. 1 ст. 283 ГК України, визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (ст.762 ЦК України).
Так наявними матеріалами справи підтверджується, що ПрАТ ,,СФ ,,МИСФА” на виконання умов укладених з ПП ,,ПІВДЕНЬДОРТЕХ” договорів оренди передало, а ПП ,,ПІВДЕНЬДОРТЕХ” отримало орендоване майно у відповідності до акту приймання-передачі до договору оренди від 01.05.2019 та акту приймання-передачі до договору оренди від 01.06.2018 (т.1, а.с. 16, 25).
Однак, ПП ,,ПІВДЕНЬДОРТЕХ” у порушення взятих на себе договірних зобов`язань щодо повної та своєчасної оплати орендних платежів.
Так  ПП ,,ПІВДЕНЬДОРТЕХ” не перерахувало орендну плату за договором оренди від 01.06.2018 в сумі 450000,00 грн, незважаючи на те, що гарантувало повне погашення заборгованості в названому розмірі у гарантійному листі від 24.04.2019  (т.1, а.с. 32).
Заборгованість за договором оренди від 01.05.2019 складає 1200000,00 грн (орендна плата за період з вересня 2019 по квітень 2020), з урахуванням перерахованих оплат у розмірі 600000,00 грн (06.06.2019 - 300000,00 грн за травень та червень 2019, 17.09.2019 - 300000,00 грн за липень та серпень 2019). 
Відповідно до ч.1 ст.548 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.
В силу ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня).
В ст.549 ЦК України надано визначення неустойки (штрафу, пені), під якою слід розуміти грошову суму або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
За змістом п.3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Згідно ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
У відповідності до п.5.1 договорів оренди 1, 2 у разі прострочення сплати орендної плати та інших платежів, передбачених цим договором, Орендар сплачує Орендодавцеві пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення. У такому ж розмірі та порядку Орендар сплачує пеню за прострочення платежів, передбачених розділом 5 цього Договору.
У разі нездійснення платежів по орендній платі за два або більше місяці підряд, Орендар окрім пені, передбаченої п.5.1 цього договору, сплачує Орендодавцеві штраф у розмірі 20% від суми заборгованості за ці місяці (п.5.2 Договорів 1, 2).
На підставі вказаних положень договору, позивачем нараховано та заявлено до стягненню пеню у розмірі 136 409,59 грн та 240 000,00 грн штрафу.
Однак, перевіривши розрахунок позивача, колегія суддів встановила, що він містить арифметичні помилки та за розрахунком суду сума пені складає 135977,98 грн з яких: 9489,04 грн нараховано на суму 150000,00 грн (липень 2019) за період з 11.07.2019 р. по 16.09.2019 р. (17.09.2019 відбулась оплата в сумі 300000,00 грн, з яких 150000,00 грн зараховано в рахунок погашення боргу за липень 2019 ); 5017,81 грн – на суму 150000,00 грн (серпень 2019 ) за період з 11.08.2019 по 16.09.2019 (17.09.2019 відбулась оплата в сумі 300000,00 грн, з яких 150000,00 грн зараховано в рахунок погашення боргу за серпень 2019 ); 21253,13 грн – на суму 150000,00 грн (вересень 2019) за період з 11.09.2019 по 10.03.2020; 19742,02 грн – на суму 150000,00 грн (жовтень 2019) за період з 11.10.2019 по 10.04.2020; 17857,96 грн – на суму 150000,00 грн (листопад 2019) за період з 11.11.2019 по 10.05.2020; 16068,83 грн – на суму 150000,00 грн (грудень 2019) за період з 11.12.2019 по 10.06.2020; 14081,97 грн – на суму 150000,00 грн (січень 2020) за період з 11.01.2020 по 10.07.2020; 12401,64 грн – на суму 150000,00 грн (лютий 2020) за період з 11.02.2020 по 10.08.2020; 11311,48 грн – на суму 150000,00 грн (березень 2020) за період з 11.03.2020 по 10.09.2020; 8754,10 грн – на суму 150000,00 грн (квітень 2020) за період з 11.04.2020 р. по 10.09.2020.
Розмір штрафу у відповідності до п.5.2 Договору 2 складає 240  000 грн (1200000,00 грн (заборгованість по орендній платі за період з вересня 2019 по квітнень 2020) х 20%).
З приводу заявленої позивачем до стягнення неустойки в розмірі 150000 грн, судова колегія зазначає таке. 
Так, позивачем не визначено вид неустойки, не вказано період її нарахування та місяць прострочення. При цьому, судова колегія звертає увагу, що без зазначення таких відомостей суд позбавлений можливості перевірити застосований позивачем розмір штрафу або пені, а також арифметичну та методологічну правильність розрахунку. Наявність в матеріалах справи гарантійного листа ПП ,,ПІВДЕНЬДОРТЕХ” від 24.04.2019, в якому воно гарантує сплату неустойки в сумі 150000 грн за Договором 1 в строк до 30.06.2019, не є безумовною підставою для її стягнення в судовому порядку, до того ж даний лист також не містить жодних відомостей щодо виду неустойки, періоду її нарахування та місяця прострочення.
З урахуванням наведеного позовні вимоги в частині стягнення неустойки у розмірі 150000 грн задоволенню не підлягають. 
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає заявлені позовні вимоги щодо стягнення 450 000 грн боргу по орендній платі за договором оренди від 01.06.2018, 1  200 000 грн боргу по орендній платі за договором оренди від 01.05.2019,  135 977 грн 98 коп пені та 240 000 грн штрафу обґрунтованими, такими, що підтверджуються наявними матеріалами справи та підлягають задоволенню. 
Вирішуючи питання щодо солідарного стягнення заборгованості, колегія суддів зазначає, що як було вставлено вище заборгованість у розмірі 1  575  977,98 грн, яка складається з 1  200 000 грн боргу по орендній платі,  135 977 грн 98 коп пені та 240 000 грн штрафу, утворилась з підстав невиконання ПП ,,ПІВДЕНЬДОРТЕХ” взятих на себе зобов`язань за договором оренди від 01.05.2019 в частині повної та своєчасної оплати орендних платежів. 
В той же час, ТОВ ,,СПМК-17” у відповідності до договору поруки від 27.06.2019 поручилось за виконання обов`язків ПП ,,ПІВДЕНЬДОРТЕХ” за вказаним договором. 
Втім, з огляду на визнання договору поруки від 27.06.2019 недійсним, у задоволенні позову в частині стягнення з ТОВ ,,СПМК-17” 1  575  977,98 грн боргу солідарно слід відмовити.
З урахуванням наведеного позов ПрАТ ,,СФ ,,МИСФА” підлягає задоволенню частково, шляхом стягнення з ПП ,,ПІВДЕНЬДОРТЕХ” на користь позивача 450 000 грн боргу по орендній платі за договором оренди від 01.06.2018, 1  200 000 грн боргу по орендній платі за договором оренди від 01.05.2019, 135 977 грн 98 коп пені, 240 000 грн штрафу.
Згідно з статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. 
По справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Згідно з ч.1 ст.277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення Господарського суду Одеської області від 06.04.2021 в частині солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача боргу по орендній платі, пені та штрафу, відмови у задоволенні зустрічного позову та розподілу судових витрат скасуванню із прийняттям в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з ТОВ ,,СПМК-17” 1  575  977,98 грн боргу солідарно та задоволення зустрічної позовної вимоги.
Розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції здійснено у відповідності до приписів ст. 129 ГПК України.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу задовольнити частково. 
Рішення Господарського суду Одеської області від 06.04.2021 по справі №916/3583/20 в частині солідарного стягнення з Приватного підприємства ,,ПІВДЕНЬДОРТЕХ” та Товариства з обмеженою відповідальністю ,,СПМК-17” на користь Приватного акціонерного товариства ,,СПЕЦІАЛІЗОВАНА ФІРМА ,,МИСФА” боргу по орендній платі, пені та штрафу, відмови у задоволенні зустрічного позову та розподілу судових витрат скасувати.
Прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю ,,СПМК-17” 1  575  977,98 грн боргу солідарно та задовольнити зустрічну позовну вимогу про  визнання недійсним договору поруки від 27.06.2019 укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю ,,СПМК-17” та Приватним акціонерним товариством ,,СПЕЦІАЛІЗОВАНА ФІРМА ,,МИСФА”.
В решті рішення Господарського суду Одеської області від 06.04.2021 по справі №916/3583/20 залишити без змін, виклавши його резолютивну частину у наступній редакції:
«Позов Приватного акціонерного товариства ,,СПЕЦІАЛІЗОВАНА ФІРМА ,,МИСФА” задовольнити частково.
Стягнути з Приватного підприємства ,,ПІВДЕНЬДОРТЕХ” на користь Приватного акціонерного товариства ,,СПЕЦІАЛІЗОВАНА ФІРМА ,,МИСФА”:
- 450 000 грн боргу по орендній платі за договором оренди від 01.06.2018;
- 1  200 000 грн боргу по орендній платі за договором оренди від 01.05.2019;
- 135 977 грн 98 коп пені; 
- 240 000 грн штрафу.
Стягнути з Приватного підприємства ,,ПІВДЕНЬДОРТЕХ” на користь Приватного акціонерного товариства ,,СПЕЦІАЛІЗОВАНА ФІРМА ,,МИСФА” 30  389 грн 66 коп судового збору за подання позовної заяви. 
У задоволенні решти вимог за первісним позовом відмовити. 
Зустрічний позов Товариства з обмеженою відповідальністю ,,СПМК-17” задовольнити.
Визнати недійсним договір поруки від 27.06.2019 укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю ,,СПМК-17” та Приватним акціонерним товариством ,,СПЕЦІАЛІЗОВАНА ФІРМА ,,МИСФА”.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства ,,СПЕЦІАЛІЗОВАНА ФІРМА ,,МИСФА” на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ,,СПМК-17” 2270 грн судового збору за подання позовної заяви».
Стягнути з Приватного акціонерного товариства ,,СПЕЦІАЛІЗОВАНА ФІРМА ,,МИСФА” на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ,,СПМК-17” 15  224 грн 83 коп судового збору за подання апеляційної скарги. 
Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідні накази із зазначенням необхідних реквізитів. 
Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.
Повний текст постанови складено та підписано 13.07.2021.

Головуючий суддя                                                            Аленін О.Ю.

Суддя                                                                                Лавриненко Л.В.

Суддя                                                                                Мишкіна М.А.