ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/29257/20                                                                       Суддя першої інстанції: Аверкова В.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  14 вересня 2021 року                                                                                          м. Київ
          Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
          головуючого судді          - Пилипенко О.Є.  
          суддів                              - Глущенко Я.Б. та Собківа Я.М., 
          при секретарі                    - Ткаченко В.В., 
          розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 травня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2020 року позивач – ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, в якому просила: 
- визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві у призначенні ОСОБА_1 пенсії зі зниженням пенсійного віку;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати період роботи з 10 березня 1987 року по 20 серпня 1988 року у складі військової частини польова пошта НОМЕР_1 в республіці Афганістан до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до вимог Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та вимог статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу» та призначити пенсію на пільгових умовах з 29 листопада 2019 року.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 травня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з судовим рішенням, ОСОБА_1 звернулась із апеляційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.
09 серпня 2021 року, відповідно до штампу вхідної кореспонденції суду Вх.№ 31272, від Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до змісту якої відповідач повністю заперечує проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважає її необґрунтованою.
Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У відповідності до ст.. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_1 не є військовослужбовцем в розумінні Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», не брала безпосередньої участі у бойових діях, - підстави для призначення пенсії відповідно до пункту 4 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та статті 16 Закону України «Про пенсійне забезпечення» відсутні.
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, враховуючи висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі № 404/1517/15-а, вважає вказаний висновок суду першої інстанції обґрунтованим, з огляду на наступне.
Як встановлено судом та вбачається з наявних матеріалів справи, ОСОБА_1 у період з 10 березня 1987 року по 20 серпня 1988 року працювала у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 на посаді повара IV розряду офіцерської їдальні, що підтверджується записами в трудовій книжці позивача.
Відповідно до посвідчення від 17 грудня 1996 року серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій.
Згідно довідки Харківського районного військового комісаріату від 30 травня 2000 року № 1/186 ОСОБА_1 дійсно працювала у військовій частині п.п. НОМЕР_1 у період з 10 березня 1987 року по 20 серпня 1988 року на території Демократичної Республіка Афганістан) та має право на пільги, встановлені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», стаття 6 пункт 2. 
Аналогічна інформація також викладена у довідці Голосіївського районного у місті Києві військового комісаріату від 24 січня 2019 року № 12.
Відповідно до довідки від 14 лютого 1990 року № 4/003, виданої ІНФОРМАЦІЯ_1 , період її роботи у військовій частині – польова пошта НОМЕР_1 з 10 березня 1987 року по 20 серпня 1988 року включається до стажу роботи, який дає право на пенсію з розрахунку 1,5 роки за один рік роботи.
29 листопада 2019 року позивач звернулась до відповідача з заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до пункту 4 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Листом від 24 грудня 2019 року № 310274/03 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомило ОСОБА_1 про відсутність підстав для призначення їй пенсії зі зниженням пенсійного віку, оскільки вона не має статусу військовослужбовця.          Позивач, вважаючи вказану відмову відповідача протиправною, звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та інтересів. 
Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на призначення дострокової пенсії за віком мають військовослужбовці, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейські, які брали участь у бойових діях, в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення, а також ті, яким встановлено інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час захисту Батьківщини або під час виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, виконанням інтернаціонального обов`язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення, дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейських, які померли (загинули) у період проходження військової служби (виконання службових обов`язків) чи після звільнення із служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, виконанням інтернаціонального обов`язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення, особи, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пунктів 20 і 21 статті 6, особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пунктів 12 та 13 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особи з числа резервістів і військовозобов`язаних, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пункту 19 статті 6, особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пункту 11 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки, яким надано статус особи, на яку поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", відповідно до абзаців шостого і сьомого пункту 1 статті 10 зазначеного Закону, а також абзацу восьмого пункту 1 статті 10 зазначеного Закону з числа членів сімей резервістів і військовозобов`язаних, - після досягнення чоловіками 55 років, жінками - 50 років та за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків і не менше 20 років у жінок.
Зазначене положення кореспондується із статтею 16 Закону України «Про пенсійне забезпечення», якою визначено, що військовослужбовці, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та поліцейські, які брали участь у бойових діях, а також ті, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва, одержаних при захисті Батьківщини або при виконанні інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті чи виконанням інтернаціонального обов`язку, а також батьки і дружини (якщо вони не взяли повторний шлюб) військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та поліцейських, які померли (загинули) у період проходження військової служби (виконання службових обов`язків) чи після звільнення зі служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, одержаних при виконанні обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи чи виконанням інтернаціонального обов`язку, мають право на пенсію: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років.
Як вірно наголошено судом першої інстанції, вказаними нормами права встановлена додаткова соціальна пільга особам відповідно до вичерпного переліку.
Однією з таких категорій осіб є військовослужбовці, які брали участь у бойових діях, а також ті, що стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих при захисті Батьківщини або при виконанні інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті чи виконанням інтернаціонального обов`язку.
Втім, в межах спірних правовідносин, що не заперечено позивачем, ОСОБА_1 перебуваючи в Афганістані, була вільнонайманою особою та працювала на посаді повара у військовій частині, тобто не мала статусу військовослужбовця та не брала участі у бойових діях.
Разом з тим, відповідно до положень Закону України «Про пенсійне забезпечення» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на достроковий вихід на пенсію мають не особи зі статусом учасників бойових дій, а лише військовослужбовці - учасники бойових дій.
Статус учасника бойових дій не означає безумовну належність особи з таким статусом до військовослужбовців, оскільки надається вільнонайманим особам, учасникам добровільчих формувань тощо. 
Тобто, статус учасника бойових дій дає позивачу право на отримання пільг та компенсацій, передбачених Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а не право на дострокову пенсію відповідно до положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Посилання позивача на те, що постановою Центрального Комітету КПРС та Ради Міністрів СРСР від 17 січня 1983 року № 59-27 «Про пільги військовослужбовцям, робітникам та службовцям, що знаходяться у складі обмеженого контингенту радянських військ на території Демократичної Республіки Афганістан, та їхнім сім`ям» встановлено право на зарахування пільгового стажу для призначення пенсії не тільки військовослужбовцям, але і робітникам і службовцям, які виконували інтернаціональний обов`язок в інших країнах, в яких ведуться бойові дії, є безпідставними з огляду на наступне.
Підпунктом «а» пункту 1 спільної постанови Центрального Комітету КПРС та Ради Міністрів СРСР від 17 січня 1983 року № 59-27 «Про пільги військовослужбовцям, робітникам та службовцям, що знаходяться у складі обмеженого контингенту радянських військ на території Демократичної Республіки Афганістан, та їхнім сім`ям» було передбачено зараховування до вислуги років для призначення пенсії - один місяць служби за три місяці час служби на території Демократичної Республіки Афганістан військовослужбовцям, що прослужили встановлений строк служби в цій країні, а тим, хто отримав поранення, контузії, каліцтво або захворювання - незалежно від строку служби, і час безперервного перебування у зв`язку з цим на лікуванні в лікувальних закладах.
Відповідно до пункту 6 вказаної постанови дія пункту 1-5 розповсюджуються на військовослужбовців Радянської Армії та Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки СРСР та Міністерства внутрішніх справ СРСР (включаючи військових радників і спеціалістів), які приймають участь у бойових діях, працівників та службовців, які виконують інтернаціональний обов`язок в інших країнах, які проводять бойові дії, та їх сім`ї.
Необґрунтованими є також посилання апелянта на необхідність застосування в межах спірних правовідносин положення Закону СРСР «Про загальний військовий обов`язок», позаяк відповідно до ст. 5, 6 Закону СРСР «Про загальний військовий обов`язок», який був чинним на час перебування позивача в Демократичній Республіці Афганістан, військова служба складається з дійсної військової служби в запасі Збройних Сил СРСР. Громадяни, які перебуваються на дійсній військовій службі, іменуються військовослужбовцями, а ті, що перебувають у запасі – військовозобов`язаними.
Більше того, ст. 16 вищевказаного Закону, на яку посилається апелянт була виключена наказом Президії Верховної Ради СРСР від 18.03.1985 р. № 2053-ХІ. 
Як вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 набула статус учасника бойових дій на підставі пункту 2 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», що підтверджується довідкою Голосіївського районного у місті Києві військового комісаріату від 24 січня 2019 року № 12.
Відповідно до пункту 2 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасниками бойових дій визнаються учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів).
Отже, статус учасника бойових дій надається не тільки військовослужбовцям, але й іншим особам, які не проходили військову службу та не брали безпосередньої участі в бойових діях, але працювали на території держав, де велися бойові дії.
Проте, пунктами 1-5 постанови Центрального Комітету КПРС та Ради Міністрів СРСР від 17 січня 1983 року № 59-27 «Про пільги військовослужбовцям, робітникам та службовцям, що знаходяться у складі обмеженого контингенту радянських військ на території Демократичної Республіки Афганістан, та їхнім сім`ям» не передбачено такої пільги як призначення пенсії із зниженням пенсійного віку, а лише зазначено про пільгове обчислення стажу таких осіб із розрахунку 1,5 роки за 1 рік служби. 
При цьому, право на пільгове обчислення стажу роботи позивача у спірний період на території Демократичної Республіки Афганістан відповідачем не заперечується.
Отже, вірним є висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для призначення пенсії відповідно до пункту 4 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та статті 16 Закону України «Про пенсійне забезпечення», адже остання не є військовослужбовцем в розумінні Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», не брала безпосередньої участі у бойових діях.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 травня 2021 року – без змін. 
Керуючись ст..ст. 241, 242, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -  
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 травня 2021 року – без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                       О.Є.Пилипенко 

Суддя:                                                                                 Я.Б.Глущенко  

                                                                                                    Я.М.Собків             
   
Повний текст виготовлено 14 вересня 2021 року.