П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

06 вересня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/5214/21	
Головуючий в 1 інстанції: Потоцька Н.В.
          
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді           - Вербицької Н.В.,
суддів - Джабурії О.В.,
- Кравченка К.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Пенсійного фонду України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 травня 2021 року за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Пенсійного фонду України про визнання протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

02 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просив:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо обмеження призначеної ОСОБА_1 пенсії по інвалідності максимальним розміром;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити нарахування та виплату призначеної ОСОБА_1 пенсії по інвалідності без обмеження її максимального розміру;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 різниці між перерахованою та виплаченою пенсією за минулий час, починаючи з 25 грудня 2020 року.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що з 25 грудня 2020 року йому призначено пенсію по інвалідності у розмірі 20 588,96 грн. Однак відповідачем протиправно обмежено максимальний розмір призначеної пенсії десятьма прожитковими мінімумами 17 690 грн.
Посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 року № 7-рп/2016, позивач зазначив, що обмеження максимального розміру пенсії та призупинення виплати призначеної пенсії особам, яким право на пенсійне забезпечення встановлене Законом від 09.04.1992 № 2262-XII, порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, передбачених частиною п`ятою статті 17 Конституції України, які зобов`язані захищати суверенітет, територіальну цілісність і недоторканість України. 
ГУ ПФУ в Одеській області заперечувало проти задоволення позову, зазначаючи, що позивачу призначено пенсію вперше з 25.12.2020 року, у зв`язку з чим на нього поширюється дія статті 43 Закону № 2262-XII, яка на момент призначення пенсії носила імперативний характер та неконституційною не визнавалась. Згідно норм цієї статті, максимальний розмір пенсії позивача не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 травня 2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано протиправними дії У ПФУ в Одеській області щодо обмеження призначеної ОСОБА_1 пенсії по інвалідності максимальним розміром.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити нарахування призначеної ОСОБА_1 пенсії по інвалідності без обмеження її максимального розміру.
Зобов`язати Пенсійний фонду України здійснити виплату ОСОБА_1 різниці між перерахованою та виплаченою пенсією за минулий час, починаючи з 25 грудня 2020 року.
Не погодившись із прийнятим рішенням, Пенсійний фонд України подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.  Зокрема апелянт зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що він не є належним відповідачем по справі.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, справа розглядається в порядку письмового провадження. 
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлені та з матеріалів справи вбачаються наступні обставини.
З 25 грудня 2020 року ОСОБА_1 отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Згідно протоколу призначення пенсії № 1510025964 від 25.12.2020 року, розмір пенсії позивача становить 20 588,96 грн, однак із застосуванням обмежень, пенсія позивачу виплачується у розмірі 17 690 грн.
15 березня 2021 року позивач звернувся до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою, в якій просив виплачувати пенсію без обмеження максимальним розміром.
Листом від 29 березня .2021 року №4634-4128/Б-02/8-1500/21 відповідач відмовив в задоволенні заяви ОСОБА_1 , зазначаючи, що обмеження пенсії позивача десятьма прожитковими мінімумами, установлених для осіб, які втратили працездатність, передбачено ст.43 Закону № 2262.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що обмеження розміру пенсії позивача до десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, не ґрунтуються на положеннях Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" 06.12.2016 року № 1774-VIII, оскільки аналогічні за суттю та змістом обмеження, передбачені частиною 7 статті 43 Закону від 09.04.1992 року №2262-XII, визнанні неконституційними рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 року № 7-рп/2016. 
Посилаючись на  п.12 Порядку виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 року №1596, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині зобов`язання виплати ОСОБА_1 різниці між перерахованою та виплаченою пенсією за минулий час, починаючи з 25 грудня 2020 року, слід звернути до Пенсійного фонду України.
Колегія суддів частково не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Статтею 46 Конституції України   гарантовано, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
За приписами п. 6 ч. 1   ст. 92 Конституції України  основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»   від 09.04.1992 №2262-ХІІ визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом (далі - Закон № 2262- ХІІ).
Відповідно до ст.21 Закону України №2262-ХІІ  пенсії по інвалідності військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим   Законом   призначаються в таких розмірах, зокрема, особам з інвалідністю внаслідок війни I групи - 100 процентів, II групи - 80 процентів, III групи - 60 процентів відповідних сум грошового забезпечення (заробітку).
Наявне в матеріалах справи посвідчення від 17.03.2021 № НОМЕР_1 зі строком дії до 17.03.2021 підтверджує, що позивач є інвалідом війни ІІ групи, та отримує пенсію в розмірі 80% відповідних сум грошового забезпечення (а.с.9).
Для вірного вирішення оскаржуваних правовідносин слід встановити, чи відповідають дії відповідача щодо обмеження виплати пенсії позивачу максимальним розміром приписам чинного законодавства України.
Правове регулювання даного питання в рамках дії Закону України №2262-ХІІ здійснювалося положеннями ч. 7 ст. 43 вказаного Закону, які визначали, що максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Судова колегія звертає увагу, що вищенаведену норму до Закону України №2262-ХІІ додано на підставі п. 8 ч. 6 розд.   ІІ Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 № 3668-VІ, який в свою чергу містить аналогічну норму.
Рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016   були визнані такими, що не відповідають   Конституції України   (є неконституційними), положення   Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-XII   зі змінами, а саме: ч. 7   ст. 43 вказаного Закону, згідно з якою максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність; тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень.
Відповідно до п. 2 резолютивної частини   рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016   положення ч. 7   ст. 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня   ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Фактично з 20.12.2016 ч.7 ст.43 в   Законі України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»   вважається такою, що відсутня. 
Судова колегія також враховує, що при визначені суми пенсії, призначеної позивачу вперше у 2020 році орган Пенсійного фонду України керувався не нормою ч. 7   ст. 43 Закону №2262-ХІІ (визнана неконституційною), а нормами   ст. 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 №3668-VI   (в останній чинній редакції).
Відповідно до   ст. 2 Закону України №3668-VI       максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до   Митного кодексу України, законів України   "Про державну службу",   "Про прокуратуру",   "Про статус народного депутата України",   "Про Національний банк України",   "Про Кабінет Міністрів України",   "Про дипломатичну службу",   "Про службу в органах місцевого самоврядування",   "Про судову експертизу",   "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи",   "Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів",   "Про наукову і науково-технічну діяльність",   "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб",   "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування",   "Про пенсійне забезпечення",   "Про судоустрій і статус суддів",   Постанови Верховної Ради України   від 13 жовтня 1995 року   "Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України", не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, по 31 грудня 2017 року, максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до   Митного кодексу України, законів України   "Про державну службу",   "Про прокуратуру",   "Про статус народного депутата України",   "Про Національний банк України",   "Про Кабінет Міністрів України",   "Про дипломатичну службу",   "Про службу в органах місцевого самоврядування",   "Про судову експертизу",   "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи",   "Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів",   "Про наукову і науково-технічну діяльність",   "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб",   "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування",   "Про пенсійне забезпечення",   "Про судоустрій і статус суддів",   Постанови Верховної Ради України   від 13 жовтня 1995 року   "Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України", не може перевищувати 10740 гривень.
Положення   Закону України №3668-VI, які застосовані ГУ ПФУ в Одеській області до при обмежені пенсії позивача,   не визнавались у встановленому порядку Конституційним Судом України такими, що не відповідають   Конституції України (крім втрати чинності ст.2 в частині поширення її дії на Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року   № 2453-VI, як такої, що є неконституційною, на підставі Рішення Конституційного Суду   № 3-рп/2013 від 03.06.2013).
Проте, відповідно до ст. 1-1 Закону України №2262-XII   законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, базується на   Конституції України   і складається з цього Закону,   Закону України   "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів.
Зміна умов і норм пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону та   Закону України   "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Закон України №2262-XII є спеціальним до спірних правовідносин та саме його норми слід першочергово застосовувати для їх врегулювання.
Суттєвою є обставина, що обмеження пенсії військовослужбовців максимальним розміром вже регулювалося ч.7 ст. 43 Закону України №2262-XII, яка визнана неконституційною з 20.12.2016, а тому неможливо стверджувати, що з вказаної дати виникла ситуація, за якої дане питання попадає під регулювання положень Закону України №3668-VI в частині, що не вирішується нормами Закону України №2262-XII.
За таких умов помилковими є дії висновки ГУ ПФУ в Одеській області, що Закон України №3668-VI має застосовуватися до правовідносин, які не врегульовані нормами Закону України №2262-XII.
Застосування положень Закону України №3668-VI по відношенні до військовослужбовців фактично зводить нінащо наслідки прийняття рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016, яким фактично встановлено, що обмеження пенсії військовослужбовців максимальним розміром не відповідає ст. 17 Конституції України.
Висновки по даній справі не спростовують можливість застосування норм Закону України №3668-VI по відношенні до осіб, щодо яких положення про обмеження виплати пенсії в максимальному розмірі встановлено іншими спеціальними Законами, які у встановленому порядку неконституційними не визнано. 
Судова колегія звертає увагу, що застосування обмеження максимального розміру щодо пенсій військовослужбовців, які їх отримують по інвалідності, створює ситуацію, за якої нівелюється залежність розміру пенсії від встановленої групи інвалідності, оскільки при перевищенні межі максимального розміру військовослужбовці І, ІІ, ІІІ груп інвалідності отримують пенсію в єдиному розмірі, що є недопустимим.
Враховуючи викладене, вірними є висновки суду першої інстанції щодо протиправності дій пенсійного органу в частині обмеження пенсії ОСОБА_1 максимальним розміром.
Разом з тим, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків щодо зобов`язання Пенсійний фонд України здійснити виплату позивачу різниці між перерахованою та виплаченою пенсією за минулий час, безпідставно вийшовши за межі позовних вимог.
Помилковим є застосування до спірних правовідносин постанови Кабінету Міністрів України   від 16.12.2020 року  №1279 «Деякі питання організації виплати пенсії та грошової допомоги»,  оскільки вказаною постановою змінений лише порядок фінансування виплати пенсій. 
Фінансування виплати пенсій здійснювалось і у період до 01.04.2021 року також   Пенсійним Фондом України, але через територіальні органи, а виплати здійснювались через рахунки пенсіонерів у банках або через поштові відділення. 
Зазначеною постановою затверджено саме Порядок виплати і доставки пенсій та грошової допомоги за місцем фактичного проживання одержувачів у межах України організаціями, що здійснюють їх виплату і доставку. Пунктом 1 цього Порядку передбачено, що він визначає механізм виплати пенсій та грошової допомоги їх одержувачам у готівковій формі за зазначеним у заяві місцем їх фактичного проживання в межах України організаціями, що згідно із законодавством мають право здійснювати виплату і доставку пенсій та грошової допомоги.
Тобто постанова № 1279 ніяким чином не змінила повноваження Пенсійного Фонду України та її територіальних органів щодо призначення, нарахування та виплати пенсій.
Відповідно до підпунктів 7, 8  пункту  4 Положення про управління  Пенсійного фонду України  в районах, містах, районах  у  містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління  Пенсійного фонду України  від 22 грудня 2014 року № 28-2 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції  України  15 січня 2015 року  за  № 41/26486, управління  Фонду  відповідно до покладених на нього завдань: призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям  у  відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до законодавства; забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, щомісячного довічного утримання суддям  у  відставці, допомоги на поховання та інших виплат, які  згідно із  законодавством здійснюються  за  рахунок коштів  Фонду  та інших джерел, визначених законодавством.
З аналізу наведених норм вбачається, що обов`язок щодо виплати пенсії покладається на  пенсійний  орган, в якому пенсіонер перебуває на обліку, яким в даному випадку є ГУ ПФУ в Одеській області до якого позивач звертав свої позовні вимоги.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині зобов`язання ПФУ здійснити виплату різниці між перерахованою та виплаченою пенсією за минулий час, з прийняттям в цій частині нової постанови про задоволення позовних вимоги ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Одеській області та зобов`язання ГУ ПФУ в Одеській області здійснити виплату позивачу різниці між перерахованою та виплаченою пенсією за минулий час.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 05 квітня 2021 року, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 317, 320, 322, 323, 325, 328 КАС України, колегія суддів, 

                                                  П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Пенсійного фонду України -  задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 травня 2021 року скасувати в частині зобов`язання Пенсійний фонду України здійснити виплату ОСОБА_1 різниці між перерахованою та виплаченою пенсією за минулий час, починаючи з 25 грудня 2020 року.
Прийняти в цій частині постанову, якою абзац п`ятий резолютивної частини рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 травня 2021 року викласти в наступній редакції:
Зобов`язати Головне управління Пенсійний фонду України в Одеській області здійснити виплату ОСОБА_1 різниці між перерахованою та виплаченою пенсією за минулий час, починаючи з 25 грудня 2020 року.
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 травня  2021 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Головуючий:                                                                                 Н.В.Вербицька

Суддя:                                                                                 О.В.Джабурія

Суддя:                                                                                          К.В.Кравченко