ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/5881/20          Суддя (судді) суду 1-ї інстанції: 
          Чудак О.М.

ПОСТАНОВА
Іменем України

10 серпня 2021 року          м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді          Сорочка Є.О.,
суддів           Федотова І.В., 
          Коротких А.Ю.,
за участю секретаря с/з           Грисюк Г.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області   про визнання протиправними та скасування вимоги, рішення, податкових повідомлень-рішень та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: 
- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 03.12.2019 №Ф-0004263304;
- рішення від 03.12.2019 №Ф-0004253304 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску;
- податкових повідомлень-рішень від 03.12.2019 №0004233304, №0004243304, №0004223304, №0004203304, №0004213304 та №0004273304.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 квітня 2021 року позов задоволено частково:
- визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 03.12.2019 №Ф-0004263304;
- визнано протиправним та скасовано рішення від 03.12.2019 №Ф-0004253304 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску;
- визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 03.12.2019 №0004233304, №0004223304, №0004203304, №0004213304;
- визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 03.12.2019 №0004243304, у частині збільшення грошового зобов`язання фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з податку на додану вартість за основним платежем на 116 000 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями на 29 000 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржувані рішення відповідача є правомірними.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ФОП ОСОБА_1 зареєстрований Вишгородською районною державною адміністрацією 22.09.2006, номер запису про державну реєстрацію №23340000000001950, на податковому обліку перебуває в Вишгородському управлінні ГУ ДПС у Київській області з 22.09.2006 за №7548/10.
На підставі підпункту 78.1.4. пункту 78.1. статті 78 Податкового кодексу України (далі - ПК) та згідно наказу від 17.10.2019 №427 працівниками ГУ ДПС у Київській області проведено документальну позапозапланову невиїзну перевірку з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) за період діяльності з 01.01.2016 по 31.03.2019.
За результатом перевірки складено акт від 01.11.2019 №185/10-36-33-04/ НОМЕР_1 , у якому зафіксовано порушення ФОП ОСОБА_1 вимог:
- пункту 167.1 статті 167, пункту 177.2 статті 177 ПК, ФОП ОСОБА_1 занизив чистий дохід на загальну суму 1 933 580,10 грн, що призвело до заниження податкових зобов`язань зі сплати податку на доходи з фізичних осіб на загальну суму 348 044,42 грн;
- пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX Перехідних положень ПК, встановлено заниження чистого оподаткованого доходу від здійснення підприємницької діяльності на загальну суму 1933580,10 грн, що призвело до заниження військового збору від здійснення підприємницької діяльності на суму 29 003,70 грн;
- пункту 292.3 статті 292, пункту 293.3 статті 293 ПК, в частині заниження суми отриманого доходу на спрощеній системі оподаткування за період з 01.07.2016 по 31.03.2019 на загальну суму 8 174 727,26 грн, що призвело до заниження податкових зобов`язань по єдиному податку на суму 408 736,36 грн;
- пункту 2 частини першої статті 7, статті 8, частини другої статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VІ (Закон №2464-VІ), в частині заниження чистого доходу з якого відраховується єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2016 по 30.06.2016 на загальну суму 1933580,10 грн, що призвело до заниження єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з сум доходу від здійснення підприємницької діяльності, на який нараховується єдиний внесок в сумі 44 415,36 грн;
- пункту 181.1 статті 181, пункту 183.1 статті 183, пункту 187.1 статті 187 ПК, заниження ФОП ОСОБА_1 податкових зобов`язань з податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 192 000 грн;
- підпункту 49.18.4 пункту 49.18 статті 49, пункту 120.1 статті 120, пункту 176.1 статті 176, пунктів 179.1, 179.2 статті 179 ПК, не своєчасне подання декларації платника єдиного податку за І квартал 2017 року та І півріччя 2017 року;
- пункту 44.1 статті 44, пункту 177.10 статті 177 ПК, не надання Книги обліку доходів і витрат до проведення документальної позапланової невиїзної перевірки.
На підставі вказаних висновків акту перевірки від 01.11.2019 №185/10-36-33-04/ НОМЕР_1 , відповідачем 03.12.2019 прийняті:
- вимога про сплату боргу (недоїмки) від 03.12.2019 №Ф-0004263304, про сплату позивачем недоїмки зі сплати єдиного внеску у сумі 44 415,36 грн;
- рішення від 03.12.2019 №Ф-0004253304 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, яким до ФОП ОСОБА_1 за наслідок донарахування єдиного внеску у сумі 44 415,36 грн застосовано штраф у розмірі 17 766,14 грн;
- податкове повідомлення-рішення №0004243304, яким збільшено суму грошового зобов`язання ФОП ОСОБА_1 за платежем податок на додану вартість на 192 000 грн за основним зобов`язанням та на 48 000 грн за штрафними санкціями;
- податкове повідомлення-рішення №0004223304, яким збільшено суму грошового зобов`язання ФОП ОСОБА_1 за платежем податок з доходів фізичних осіб на 348 044,42 грн за основним зобов`язанням та на 87 011,1 грн за штрафними санкціями;
- податкове повідомлення-рішення №0004203304, яким збільшено суму грошового зобов`язання ФОП ОСОБА_1 за платежем єдиний податок з фізичних осіб на 408 736,36 грн за основним зобов`язанням та на 102 184,09 грн за штрафними санкціями;
- податкове повідомлення-рішення №0004213304, яким збільшено суму грошового зобов`язання ФОП ОСОБА_1 за платежем військовий збір на 29 003,7 грн за основним зобов`язанням та на 7250,92 грн за штрафними санкціями;
- податкове повідомлення-рішення №0004233304, яким за порушення пункту 44.1 статті 44, пункту 177.10 статті 177 ПК на підставі пункту 121.1 статті 121 ПК застосовано до ФОП ОСОБА_1 штраф у сумі 510 грн.
- податкове повідомлення-рішення №0004273304, яким за порушення підпункту 49.18.4 пункту 49.18 статті 49 ПК на підставі пункту 120.1 статті 120 ПК застосовано до ФОП ОСОБА_1 штраф у сумі 1052 грн.
Не погодившись з такими рішеннями, позивач звернувся до суду з позовом. 
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що наказ та повідомлення про призначення перевірки в силу положень статті 42 ПК вважаються належним чином врученими позивачу.
Відповідач з огляду на вимоги пункту 44.5 статті 44 ПК під час проведення перевірки позивача був зобов`язаний зупинити проведення перевірки для забезпечення позивачу можливості відновлення викрадених документів у строк 90 календарних днів, починаючи з 07.10.2019. Однак, відповідач не дотримався вказаної вимоги пункту 44.5 статті 44 ПК та під час перевірки безпідставно констатував факт ненадання позивачем будь яких первинних документів, тобто, необґрунтовано застосував положення пункту 44.6 статті 44 ПК.
База нарахування податку на доходи з фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску у даному випадку є чистий оподатковуваний дохід ФОП ОСОБА_1 , тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом, який у даному випадку відповідач враховує на рівні 1933580,10 грн, і документально підтвердженими витратами, які відповідачем не взяті при розрахунку бази нарахування податку.
До складу доходу визначеного відповідачем у загальному розмірі 8 174 727,26 грн, включено усі без виключення суми, які надійшли ФОП ОСОБА_1 від ТОВ «ЛХП Україна», без урахування того, що у складі таких сум, згідно імперативної вказівки пункту 292.4 статті 292 ПК, до доходу позивача включається виключно сума комісійної винагороди позивача.
Суд вказав, що у позивача наявний обов`язок нарахувати та сплатити ПДВ, нарахований на об`єкти оподаткування ПДВ з 01.04.2016 по 30.06.2016. У цей період позивачем здійснено операції, які є об`єктом оподаткування ПДВ, на загальну суму 380 000 грн. Разом з цим, у акті перевірки та далі у відзиві на позовну заяву, відповідач без будь яких обґрунтувань, здійснює розрахунок податкового зобов`язання ФОП ОСОБА_1 виходячи з бази нарахування ПДВ у розмірі 960 000 грн.
З огляду на зміст підпункту 49.18.4 пункту 49.18 статті 49 ПК, пункту 176.1 статті 176, пунктів 179.1, 179.2 статті 179 ПК граничною датою подання декларації за 1 квартал 2017 року є 10.05.2017, за І півріччя 2017 року - 09.08.2017. Разом з цим, матеріали справи не містять доказів подання ФОП ОСОБА_1 вказаних декларацій.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки доводи та вимоги апеляційної скарги не стосуються рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог, у задоволенні яких було відмовлено, то колегія суддів рішення суду у цій частині не переглядає.
Відповідно до пункту 162.1.1 статті 162 ПК платником податку (на доходи фізичних осіб) є фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи.
Згідно пункту 163.1.1 статті 163 ПК об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід.
За змістом пункту 164.1 статті 164 ПК базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.
Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.
У разі використання права на податкову знижку базою оподаткування є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається шляхом зменшення загального оподатковуваного доходу з урахуванням пункту 164.6 цієї статті на суми податкової знижки такого звітного року.
Базою оподаткування для доходів, отриманих від провадження господарської або незалежної професійної діяльності, є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається відповідно до пункту 177.2 статті 177 та пункту 178.3 статті 178 цього Кодексу.
Пунктом 164.1.3 статті 164 ПК загальний річний оподатковуваний дохід дорівнює сумі загальних місячних оподатковуваних доходів, іноземних доходів, отриманих протягом такого звітного податкового року, доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності згідно із статтею 177 цього Кодексу, та доходів, отриманих фізичною особою, яка провадить незалежну професійну діяльність згідно із статтею 178 цього Кодексу.
Відповідно до підпункту 1.1 пункту 16-1 підрозділу 10 ПК тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу.
Згідно із пунктом 162.1 статті 162 ПК платниками податку є фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи.
Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу.
Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту. Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту.
Згідно пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Підпунктом 2 пункту 1 статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб.
Відповідно до пункту 44.1 статті 44 ПК для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Згідно пункту 44.3 статті 44 ПК платники податків зобов`язані забезпечити зберігання документів, визначених пунктом 44.1 цієї статті, а також документів, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом не менш як 1095 днів (2555 днів - для документів та інформації, необхідної для здійснення податкового контролю за трансфертним ціноутворенням відповідно до статті 39 цього Кодексу) з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а в разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.
За змістом пункту 44.5 статті 44 ПК у разі втрати, пошкодження або дострокового знищення документів, зазначених в пунктах 44.1 і 44.3 цієї статті, платник податків зобов`язаний у п`ятиденний строк з дня такої події письмово повідомити контролюючий орган за місцем обліку в порядку, встановленому цим Кодексом для подання податкової звітності, та контролюючий орган, яким було здійснено митне оформлення відповідної митної декларації.
Платник податків зобов`язаний відновити втрачені документи протягом 90 календарних днів з дня, що настає за днем надходження повідомлення до контролюючого органу.
У разі неможливості проведення перевірки платника податків у випадках, передбачених цим підпунктом, терміни проведення таких перевірок переносяться до дати відновлення та надання документів до перевірки в межах визначених цим підпунктом строків.
З огляду на зміст абзацу третього пункту 82.4 статті 82 ПК до відновлення платником податків втрачених документів перевірка може бути підставою для зупинення на строк, необхідний для завершення таких процедур.
ПК у чинній на час  виникнення спірних правовідносин редакції розрізняв процедуру зупинення та перенесення проведення перевірки, але не визначав конкретної та чіткої процедури перенесення термінів проведення перевірок у разі втрати платником документів, передбачених пунктом 44.1 статті 44 ПК, а також не визначав граничного строку перенесення такої перевірки. 
Водночас системний аналіз змісту наведених вище норм ПК вказує на те, що проведення перевірки не може бути завершене за умови ненадання можливості платнику податків реалізувати його обов`язок щодо відновлення документів, на що законодавством надано преклюзивний строк - 90 календарних днів з дня, що настає за днем надходження повідомлення до контролюючого органу.
Як вірно встановив суд першої інстанції, позивач 07.10.2019 подав до ГУ ДПС у Київській області повідомлення про факт викрадення документів, які стосуються його господарської діяльності, вказана заява зареєстрована у ГУ ДПС у Київській області за вхідним №15860/ФОП/10-36. Також матеріали справи містять підтвердження подання представником відповідної заяви до правоохоронних органів.
У контексті встановлених обставин суд першої інстанції дійшов правильних висновків, що відповідачем безпідставно не було вжито заходів щодо перенесення терміну документальної перевірки до дати відновлення та надання позивачем документів в межах визначених строків.
Наведене слідує з положень пункту 82.4 статті 82 ПК, якими передбачено право контролюючого органу зупинити проведення документальної планової та позапланової перевірки на строк, зокрема, необхідний для завершення відновлення платником податків втрачених документів, з подальшим поновленням проведення перевірки на невикористаний строк.
Більш того, без дослідження, співставлення та аналізу документів, зміст яких дає можливість здійснити комплексні аналіз, співставлення та дослідження правовідносин в аспекті правильності визначення суми грошових зобов`язань, ставить під сумнів обґрунтованість висновків документальної перевірки та її наслідків. Дані перевірок результатів діяльності платника податків є необхідною передумовою для прийняття податкових повідомлень-рішень у разі встановлення контролюючим органом порушень податкового та іншого законодавства, дотримання якого контролюється податковими органами.
У постановах від 12.06.2018 у справі №821/597/17, від 26.04.2019 у справі №806/252/16 Верховний Суд зауважив на тому, що неприйнятним є спосіб встановлення податковим органом правопорушення без перевірки документів, адже у будь-якому випадку документальна перевірка вимагає дослідження документів, на підставі яких встановлюються податкові правопорушення. Порушення способу перевірки доводить неналежне виконання контрольної функції податковим органом та унеможливлює прийняття будь-яких рішень за наслідками проведення перевірки. Документальний спосіб дослідження у будь-якому випадку передбачає документи, як предмет такого дослідження, висновок податкового органу про податкове правопорушення по факту відсутності документів можливий виключно у випадку їх ненадання податковому органу платником податку під час проведення належної перевірки.
У постанові від 18.09.2018 у справі №820/15224/14 Верховний Суд зауважив, що незважаючи на повідомлення позивача про неможливе надання первинних документів з поважних та незалежних від позивача причин, відповідач не вчинив передбачених статтею 44 ПК дій щодо перенесення термінів проведення перевірки та здійснив перевірку без дослідження первинних документів позивача, а відтак акт документальної перевірки, яким встановлені податкові правопорушення, без дослідження первинних документів податкового та бухгалтерського обліку платника податків, не може бути належним та допустимим доказом складу таких порушень в розумінні статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що враховуючи ненадання позивачем необхідної первинної документації внаслідок втрати та повідомлення у встановленому порядку контролюючого органу, у відповідача були відсутні правові і фактичні підстави для висновків про заниження позивачем грошових зобов`язань без дослідження та аналізу первинних документів.
Аналогічну позицію у подібних правовідносинах підтримав Верховний Суд у постанові від 09.06.2021 по справі №420/3067/20.
Наведене порушення призвело до необґрунтованих висновків податкового органу про протиправне не надання позивачем Книги обліку доходів і витрат до проведення перевірки та про заниження позивачем оподаткованого доходу від здійснення підприємницької діяльності на суму 1 933 580,10 грн. 
Колегія суддів наголошує на тому, що не зважаючи на ненадання первинної документації як по доходам, так і по витратам, при розрахунку оподатковуваного доходу відповідачем визнані отримані позивачем доходи, при цьому не визнані понесені позивачем витрати. Наведене свідчить про застосування відповідачем цілком несплаведливого методу розрахунку доходу, який враховує виключно обтяжуючі обставини для платника податку.
Окрім того, як вірно встановив суд першої інстанції, позивач подав до суду відновлену Книгу обліку доходів і витрат, у якій містяться, зокрема, відомості про витрати за вказаний період у сумі 1  933 580,10 грн; вказаний дохід позивач отримав як постачальник деревини для ТОВ "ЛХП УКРАЇНА" згідно договору постачання пиломатеріалів від 01.02.2016 №05/02-16, реальність господарських відносин за цим договором підтверджено рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.10.2020 у справі №640/4534/20, яке набрало законної сили 19.01.2021.
За таких обставин, правильним є висновки суду першої інстанції про протиправність вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 03.12.2019 №Ф-0004263304, рішення від 03.12.2019 №Ф-0004253304 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, а також податкових повідомлень-рішень від 03.12.2019 0004223304, №0004213304 та 0004233304.
Приймаючи податкове повідомленням-рішення від 03.12.2019 №0004203304, відповідач виходив із того, що за період з 01.07.2016 по 31.03.2019 позивач отримав дохід на загальну суму 8 174 727,26 грн, однак сплатив єдиний податок у розмірі 126 911,74 грн, у зв`язку із чим відповідач стверджує про заниження позивачем єдиного податку за вказаний період на 408 736,36 грн.
Так, у період з 2017 року господарські відносини між ТОВ «ЛХП Україна» та позивачем відбувались на умовах договору комісії від 01.02.2017 №22/02-17 (ТОВ «ЛХП Україна» - комітент, позивач - комісіонер). Також, між ТОВ «ЛХП Україна» та позивачем у період з 01.07.2016 по 31.03.2019 господарські відносини існували на виконання умов договору постачання пиломатеріалів від 01.02.2016 №05/02-16 (ТОВ «ЛХП Україна» - покупець, позивач - постачальник).
Як вже зазначалося, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.10.2020 у справі №640/4534/20, яке набрало законної сили 19.01.2021, підтверджено реальність вказаних господарських відносини між ТОВ «ЛХП Україна» та позивачем за період з 01.07.2016 по 31.03.2019.
Визначаючи суму доходу у розмірі 8 174 727,26 грн, відповідачем включено усі суми, які надійшли позивачу від ТОВ «ЛХП Україна», у тому числі і за договором комісії.
Водночас, згідно пункту 292.4 статті 292 ПК у разі надання послуг, виконання робіт за договорами доручення, комісії, транспортного експедирування або за агентськими договорами доходом є сума отриманої винагороди повіреного (агента).
Відтак, відповідач безпідставно врахував при розрахунку отриманого позивачем доходу всі отримані від ТОВ «ЛХП Україна» за договором комісії.
Щодо посилань скаржника на постанову Верховного Суду від 16.07.2019 по справі №1840/3752/18, то колегія суддів наголошує постанові Верховного Суду від 21.01.2021 по справі №820/3092/16, згідно якої операції з отримання позивачем від комітента грошових коштів для передачі цих коштів продавцю в якості оплати за придбаний позивачем за дорученням і за рахунок комітента товар не є операціями з реалізації товару, внаслідок якої позивачем отримується дохід. Отже, обсяг доходу підприємця, що є платником єдиного податку і здійснює свою діяльність як комісіонер, що вчиняє за дорученням і за рахунок комітента правочин з придбання товару, складається лише із сум винагороди.
У свою чергу, згідно наданої позивачем Книги обліку доходів та витрат, а також зведеної інформації про отримані доходи та сплачені податки, позивач зазначає про отримання за період з 01.07.2016 по 31.03.2019 доходу у загальному розмірі 2  538 234,76 грн та сплату єдиного податку у загальному розмірі 126 911,74 грн, у тому числі:
- отримання у 2 півріччі 2016 року доходу у розмірі 1 000 000 грн та сплату єдиного податку у сумі 50 000 грн;
- отримання у 2017 році доходу у вигляді комісійної винагороди у розмірі 641 053,82 грн та сплату єдиного податку у сумі 32 052,69 грн;
- отримання у 2018 році доходу у вигляді комісійної винагороди у розмірі 552 856,10 грн та сплату єдиного податку у сумі 27 642,81 грн;
- отримання у першому кварталі 2019 року доходу у вигляді комісійної винагороди у розмірі 344 324,84 грн та сплату єдиного податку у сумі 17 216,24 грн.
Окрім того, суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що визначаючи суму грошового зобов`язання з єдиного податку у розмірі 408 736,36 грн, відповідачем не було враховано факту сплати єдиного податку у розмірі 126 911,74 грн.
Відтак, правильним є висновок суду першої інстанції про протиправність податкового повідомлення-рішення від 03.12.2019 №0004203304.
Підставою для прийняття податкового повідомлення-рішення від 03.12.2019 №0004243304 слугував висновок відповідача про наявність у позивача обов`язку нарахувати та сплатити ПДВ, нарахований на об`єкти оподаткування ПДВ з 01.04.2016 по 30.06.2016, при тому, що платником ПДВ позивач був зареєстрований 01.07.2016.
Відповідно до пункту 181.1 статті 181 ПК у разі якщо загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню згідно з цим розділом, у тому числі з використанням локальної або глобальної комп`ютерної мережі, нарахована (сплачена) такій особі протягом останніх 12 календарних місяців, сукупно перевищує 1   000  000 гривень (без урахування податку на додану вартість), така особа зобов`язана зареєструватися як платник податку у контролюючому органі за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) з дотриманням вимог, передбачених статтею 183 цього Кодексу, крім особи, яка є платником єдиного податку першої - третьої групи.
Як встановив суд першої інстанції, у період з 01.01.2016 по 31.03.2016 позивачем отримано дохід у загальному розмірі 1  580 000 грн, а тому у позивача виник обов`язок зареєструватись платником ПДВ до 10.04.2016. Позивач зареєструвався платником єдиного податку третьої групи зі ставкою податку, передбаченою підпунктом 2 пункту 293.3 статті 293 ПК, з 01.07.2016.
Відтак, суд першої інстанції вказав, що у позивача наявний обов`язок нарахувати та сплатити ПДВ, нарахований на об`єкти оподаткування ПДВ з 01.04.2016 по 30.06.2016. Наведеного висновку суду скаржник не заперечив.
У свою чергу, як вірно вказав суд першої інстанції та що також не спростовано скаржником, у період з 01.04.2016 по 30.06.2016 позивачем здійснено операції, які є об`єктом оподаткування ПДВ, на загальну суму 380 000 грн. Не зважаючи на це, визначаючи податкові зобов`язання з ПДВ відповідач в акті перевірки без будь яких обґрунтувань, здійснює розрахунок податкового зобов`язання виходячи з бази нарахування ПДВ у розмірі 960 000 грн. Відповідач не наводить такого обґрунтування також і в апеляційній скарзі.
Відтак, колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про те, що податкове повідомлення-рішення від 03.12.2019 №0004243304 у частині донарахування грошового зобов`язання з ПДВ за основним платежем у розмірі 116 000 грн та штрафних санкцій у сумі 29 000 грн є протиправним.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про в частині задоволених позовних вимог.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Решта доводів учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись статтями 34, 243, 311, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 квітня 2021 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної  скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя          Є.О. Сорочко

Суддя          І.В. Федотов

Суддя          А.Ю. Коротких

Повний текст постанови складений 11.08.2021.