УХВАЛА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
23 червня 2021 року
м. Київ
 
справа № 619/854/19
провадження № 61-2538ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Крата В. І.,                  Русинчука М. М., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження                                за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 07 травня 2020 року та на постанову Харківського апеляційного суду від 18 січня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Русько-Лозівської  Дергачівська державна нотаріальна контора Харківської області про встановлення факту родинних відносин,
 
ВСТАНОВИВ :
 
У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом про встановлення факту родинних відносин.
 
Свої вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її біологічний батько ОСОБА_4 , який на момент її народження був офіційно одружений, а тому у свідоцтві про її народження батьками записано « ОСОБА_5 » та « ОСОБА_6 ». Оскільки ОСОБА_4 вів з її матір`ю спільне господарство, приймав активну участь у її вихованні, навчанні та подальшому житті, разом з її родиною постійно святкував свята, відвідував із нею або з її сестрою місця поховання рідних, а після його смерті відкрилася спадщина на його майно, просила встановити факт того, що ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є рідним батьком           ОСОБА_1 , для звернення до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. 
 
Заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від                           07 травня 2020 року в складі судді Остропілець Є. Р., залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 18 січня 2021 року в складі колегії суддів Котелевець А. В., Хорошевського О. М., Яцини В. Б., у задоволенні позову відмовлено.
                              
Суди виходили з того, що при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 01 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір`ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини; надали належну оцінку правовим підставам заявленого позову та зібраним у справі доказам з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, відповідно до яких позивач зобов`язана довести обставини, на які посилалася на підтвердження позову; вважали недоведеним факт батьківства ОСОБА_4 , померлого                                  ІНФОРМАЦІЯ_1 , стосовно позивачки.
 
16 лютого 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на зазначені судові рішення.
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 березня 2021 року року залишено касаційну скаргу без руху та в зв`язку із частковим усуненням недоліків ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2021 року продовжено строк для їх усунення. Виконуючи вимоги останньої ухвали, ОСОБА_1 усунула недоліки касаційної скарги в повному обсязі.
 
В уточненій касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Підставою касаційного оскарження зазначає пункт перший частини другої статті 389 ЦПК України, відповідно до якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року в справі № 638/13917/16-ц, від 16 травня 2018 року в справі № 591/6441/14, від                        17 червня 2020 року в справі № 273/1542/16-ц. Зазначає, що висновок молекулярно-генетичної експертизи є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність має перевагу над будь-яким іншим доказом для підтвердження  або спростування факту батьківства. Судами встановлено, що відповідач повідомлялася експертною установою про дату, час та місце проведення експертизи та свідомо не з`явилася для збору біологічних зразків, що свідчить про її ухилення від проведення такої експертизи, проте суди не взяли це до уваги.  
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України якщо касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу, суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.
 
Суди встановили, що  ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_1 , у свідоцтві про народження якої серії НОМЕР_1 від 15 травня 1979 року її батьком зазначено ОСОБА_7 (« ОСОБА_8 »), матір -                   ОСОБА_5.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , до майна якого 14 листопада                   2018 року Дергачівською державною нотаріальною конторою відкрито спадкову справу № 63321332.
 
Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 17 лютого                    2020 року за заявою позивача у справі призначено судово-біологічну експертизу молекулярно-генетичного аналізу ДНК для визначення спорідненості (родинних зв`язків) між ОСОБА_1 та ОСОБА_11 як племінницею та тіткою, яка не проведена в зв`язку з неявкою ОСОБА_11 для забору генетичних зразків ДНК.
 
Оскільки ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , то правильним є висновок суду, що спірні правовідносини регулюються нормами КпШС України.
 
Відповідно до статті 53 КпШС України походження дитини від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі, встановлюється шляхом подачі спільної заяви батьком і матір`ю дитини в державні органи реєстрації актів громадянського стану. В разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.
 
У постанові Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року в справі № 6-20цс15 зроблено висновок, що при розгляді справи про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 01 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання  й ведення спільного господарства відповідачем та матір`ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини». 
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року в справі № 543/738/16-ц (провадження № 61-4163св18) зазначено, що «доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття. Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї. Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги».
 
У статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
Для встановлення батьківства у цій справі правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства. Будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України не мають значення при вирішенні питання батьківства щодо дитини, народженої до 01 січня 2004 року .
 
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, правильно застосував норми КпШС України та, надавши оцінку наявним доказам, встановив відсутність підстав для задоволення позову.
 
Посилання на висновки, зроблені в постановах Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року в справі № 638/13917/16-ц, від 16 травня 2018 року в справі                               № 591/6441/14, від 17 червня 2020 року в справі № 273/1542/16-ц є необґрунтовані, оскільки зроблені за інших фактичних обставин справи.
Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції  переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, а тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ :
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від                     07 травня 2020 року та на постанову Харківського апеляційного суду від                          18 січня 2021 року відмовити.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                                              Н. О. Антоненко
 
                                                                                                                       В. І. Крат
 
                                                                                                                       М. М. Русинчук