Постанова
Іменем  України
 
12 липня 2021 року
м. Київ
 
справа № 522/7388/16
 
провадження № 61-8630 св 21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,                    Луспеника Д. Д., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
представник позивача -  ОСОБА_2 ,
відповідач - акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2019 року у складі судді Науменка А. В.                          та постанову Одеського апеляційного суду від 08 квітня 2021 року у складі колегії суддів: Цюри Т. В., Гірняк Л. А., Сегеди С. М., 
ВСТАНОВИВ:
1.                 Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2016 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - АТ «Райффайзен Банк Аваль») про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним.
Позовна заява мотивована тим, що 08 серпня 2006 року між ним                                 та акціонерним поштово-пенсійний банк «Аваль», правонаступником якого              є АТ «Райффайзен Банк Аваль», укладено кредитний договір                                         № 014/0044/74/62452, за умовами якого він, як позичальник, отримав кредит     у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 40 000 доларів США           зі сплатою 12 % річних строком до 08 серпня 2026 року.
Кредитний договір підлягає визнанню недійсним, оскільки укладений з порушенням положень частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме банком допущено істотне порушення його прав, як споживача кредитних послуг, через невиконання вимог закону щодо надання повної, своєчасної та достовірної інформації про послугу, що є предметом договору, у зв`язку з чим він був позбавлений можливості належним чином оцінити властивості цієї послуги і можливі негативні для нього наслідки,                  які можуть настати унаслідок її отримання. Такими протиправними діями банку порушено його права. 
З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просив суд визнати кредитний договір від 08 серпня 2006 року № 014/0044/74/62452, укладений між ним та АТ «Райффайзен Банк Аваль».  
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2019 року                  у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач та                                 АТ «Райффайзен Банк Аваль» досягли згоди щодо усіх істотних умов оспорюваного кредитного договору, з якими ОСОБА_1 погодився, що підтверджується його підписом у договорі. АТ «Райффайзен Банк Аваль»                 не допускало порушень при укладенні спірного кредитного договору                                і про всі умови, визначені положеннями Законі України «Про захист прав споживачів», позивача було повідомлено належним чином.
Крім того, згідно з кредитним договором від 08 серпня 2006 року ОСОБА_1 ознайомлено з правовими наслідками підписання договору та з його умовами,                які були для нього зрозумілими, він з ними погодився, про що свідчить підпис позивача у кредитному договорі, тобто сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов кредитного договору. 
Позивач мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було вільним та відповідало внутрішній волі. ОСОБА_1 на момент укладення оспорюваного договору не заявляв додаткових вимог щодо умов кредитного договору та у подальшому виконував його. Кредитний договір містить відомості про сукупну вартість кредиту, реальну процентну ставку, графік погашення кредиту, тобто повну інформація стосовно умов кредитування.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Одеського апеляційного суду від 08 квітня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що умовами кредитного договору визначено особу та місце знаходження кредитодавця,                         умови кредиту, у тому числі порядок надання кредиту і сплати заборгованості, щомісячну суму платежу та строк внесення чергового платежу, строк його повернення, цільове використання грошових коштів, права та обов`язки сторін, їх відповідальність за невиконання умов кредитного договору.
Отже, спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди               з усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності,                  а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на час укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо його умов                   і надалі їх виконував, що свідчить про згоду ОСОБА_1 з умовами спірного договору.
При цьому, відсутні відомості про звернення позивача, як позичальника,               до банку щодо незрозумілості кредитного договору, несправедливості його умов, неправомірності положень цього договору, порушення прав позичальника, як споживача, недостатності наданої банком інформації про умови кредитування.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким                             його позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 травня 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 522/7388/16                з Приморського районного суду м. Одеси.
У червні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції проігноровано клопотання позивача про призначення судово-економічної експертизи, унаслідок чого позивачем повторно заявлено аналогічне клопотання в суді апеляційної інстанції, проте ухвалою Одеського апеляційного суду                              від 08 квітня 2021 року безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про призначення судово-економічної експертизи. 
Позивач на час укладення оскаржуваного кредитного договору не знав про обов`язок банку проводити переддоговірну роботи з клієнтом, а якщо, така робота та обов`язок банку був би виконаний належним чином, то він мав                би вибір кредитних послуг та знав про переваги і недоліки запропонованих схем кредитування. Отже, володіючи достовірною інформацією про реальну процентну ставку за спірним кредитним договором, позивач прийняв би рішення про неукладення з банком спірного кредитного договору.
Доводи особи, яка подала відзив 
У червні 2021 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» подало відзив на касаційну скаргу посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на їх законність не впливають. При укладенні оспорюваного кредитного договору сторонами було погоджено усі його істотні умови, з якими погодився позивач, що підтверджується його підписом. 
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження 
у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Судом установлено, що 08 серпня 2006 року між ОСОБА_1                                        та акціонерним поштово-пенсійний банк «Аваль», правонаступником якого              є АТ «Райффайзен Банк Аваль», укладено кредитний договір                                         № 014/0044/74/62452, за умовами якого позичальник отримав кредит                          у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 40 000 доларів США              зі сплатою 12 % річних строком до 08 серпня 2026 року.
Стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане                                       з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Аналогічні вимоги містяться у статтях 12, 81 ЦПК України.
Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. У частинах першій, третій, четвертій вказаної статті передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частини першої статті 11 Закон України «Про захист прав споживачів» тут і надалі, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір про надання споживчого кредиту укладається кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором,                     а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.
Згідно зі статтею 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду,         а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Зміст кредитного договору свідчить, що сторони правочину досягли згоди щодо усіх обставин, які мають істотне значення для укладення такого правочину (сума кредиту, процент за користування ним, строки повернення, розмір щомісячного платежу тощо).
Ураховуючи викладене, суди, встановивши фактичні обставини у справі,                      від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши докази, дійшли обґрунтованого висновку про те, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним                    і відповідало їхній внутрішній волі, позичальник на час укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та надалі виконував його, а банк надав йому усю необхідну інформацію про умови надання послуг фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника і такі обставини ОСОБА_1  не спростував.
Частиною шостою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. 
Верховний Суд погоджується з висновками судів про те, що  ОСОБА_1                   не скористався своїм правом щодо відкликання згоди на укладення договору та, навпаки, прийняв виконання умов договору шляхом його підписання та виконання, з отриманням кредиту і з частковим виконанням умов                    кредитного договору шляхом сплати заборгованості у відповідний період,                      що ним не заперечувалося.
Конституційний Суд України у Рішенні від 10 листопада 2011 року                         № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг зазначив, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін                 у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через установлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.
Відповідно до частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про:               1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема:             а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;                            і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.
У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 Закону України «Про захист прав споживачів».
Статтями 15 та 23 Закону України «Про захист прав споживачів» визначена відповідальність суб`єкта господарювання, яка не передбачає наслідком їх порушення недійсність договору.
Відповідно до частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається                         у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.
Згідно з пунктом 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, на банки покладається обов`язок надання споживачу в письмовій формі інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту та зобов`язано банк отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з цією інформацією, що відповідачем виконано.
Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що, зокрема, підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. 
Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.
Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року                     у справі № 638/2304/17, провадження № 61-2417 сво 19.
Таким чином, суди, правильно застосовали положення статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 626-628 ЦК України, дійшли вірного висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та відсутність правових підстав для визнання спірного кредитного договору               від 08 серпня 2006 року № 014/0044/74/62452недійсним, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині.
До подібних правових висновків дійшли: Верховний Суд України у постанові                          від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341 цс 15; Верховний Суд                                       у постановах: від 04 червня 2018 року у справі № 607/18995/15-ц (провадження № 61-18775 св 18); від 11 червня 2018 року у справі                           № 234/18469/15-ц (провадження № 61-9606 св 18); від 29 серпня 2018 року                  у справі № 635/7784/16-ц (провадження № 61-14707 св 18). Зазначена судова практика є сталою. 
Посилання касаційної скарги на те, що судом першої інстанції проігноровано клопотання позивача про призначення судово-економічної експертизи,                       а апеляційним судом ухвалою від 08 квітня 2021 року (а.с. 5, т. 3) безпідставно повторно відмовлено у його задоволенні, на увагу не заслуговують, оскільки відповідно до пункту 1 частини першої статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Проте апеляційний суд дійшов вірного висновку, що, з урахуванням предмету спору, не вбачається потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тому клопотання позивача про призначення судово-економічної експертизи безпідставне та необґрунтоване.
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства. 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2019 року                  та постанову Одеського апеляційного суду від 08 квітня 2021 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Б. І. Гулько
 
                                                                                                                        Г. В. Коломієць
 
Д. Д. Луспеник