ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/15525/19                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Шулежко В.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  21 липня 2021 року                                                                         м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                                             Ганечко О.М.,
суддів                                                                                              Кузьменка В.В.,
                                                                                                    Василенка Я.М.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Ліквідаційної комісії Верховного Суду України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від    22 березня 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Верховного Суду України, Державної казначейської служби України,   треті   особи: Ліквідаційна комісія Верховного Суду України, Верховний Суд про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,

  В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Верховного Суду України, Державної казначейської служби України, в якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог та уточнення позовних вимог, просила:
-          стягнути заборгованість із заробітної плати, починаючи з липня 2018 року у розмірі 415299,84 грн. за виключенням отриманої в касі АТ «Райффайзен Банк Аваль» заробітної плати в розмірі 21111,62 грн., стягнути розрахунок при звільненні;
-          стягнути пеню за кожен день прострочення виплати заробітної плати, стягнути пеню за кожен день прострочення виплати розрахунку при звільненні;
-          стягнути моральну шкоду.
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач з липня 2018 року по день звільнення з Верховного Суду України - 26.02.2020 не отримувала заробітної плати, загальна сума заборгованості, відповідно до довідки ВСУ про заробітну плату й інші доходи від 26.03.2020 № 190, становить 415299,84 грн. Втім, 24.10.2020 в касі АТ «Райффайзен Банк Аваль» позивач отримала заробітну плату в розмірі 21111,62 грн. Таким чином, заборгованість із заробітної плати, яку позивач просила стягнути з ВСУ становить: 415299,84 грн. - 21111,62 грн. = 394188,22 грн. 
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 березня 2021 р. адміністративний позов задоволено частково.
Стягнуто з Верховного Суду України на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати у розмірі 394188 грн. 22 коп. (триста дев`яносто чотири тисячі сто вісімдесят вісім грн. 22 коп.).
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Ліквідаційна комісія Верховного Суду України подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору. 
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.05.2021 відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду у порядку письмового провадження на 21.07.2021.
Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
08.06.2021 до суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання про закриття апеляційного провадження, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 305 КАС України, оскільки, заявник вважає, що апеляційна скарга, на підставі якої було відкрито апеляційне провадження, підписана Соловйовою Л., як головою ліквідаційної комісії Верховного Суду України, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності і не має права представляти інтереси Верховного Суду України. Заявник вважає, що суду не надано документів, які б підтверджували право підпису зазначеної особи апеляційної скарги від імені Верховного Суду України після постановлення 18.02.2020 Конституційним Судом України рішення у справі № 2-р/2020. Також, заявник вказує на висновки суду, викладені в ухвалі Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.01.2021 у справі № 826/15959/18.
Також, 15.07.2021 до суду від в.о. голови Верховного Суду України Гуменюка В.І. надійшло клопотання, у якому заявник просить закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою Ліквідаційної комісії Верховного Суду України, по якому обґрунтування аналогічні тим, що вказані позивачем у клопотанні від 08.06.2021. 
Колегія суддів, розглянувши вказані клопотання позивача та відповідача-1, дійшла висновку про відсутність підстав для їх задоволення, з огляду на таке.
Апеляційну скаргу у даній справі подано Ліквідаційною комісією Верховного Суду України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 березня 2021 р., яка підписана головою ліквідаційної комісії Любов Соловйовою .
Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 305 КАС України, суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження виявилося, що апеляційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати.
Заявляючи клопотання про закриття апеляційного провадження, заявник виходила з того, що Соловйова Л.В. , з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року у справі № 2-р/2020, не мала права підпису апеляційної скарги від імені Верховного Суду України. Саме в.о. голови Верховного Суду України Гуменюк В.І. є особою, яка має право представляти в судовому засіданні Верховний Суд України. Аналогічні за змістом доводи наведені і у клопотанні в.о. голови Верховного Суду України Гуменюка В.І.
Положеннями частин першої, третьої статті 55 КАС України, визначено, що сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи, суб`єкта владних повноважень), або через представника.
Отже, КАС України передбачає можливість Верховного Суду України, що є юридичною особою, бути стороною у адміністративному процесі й брати участь у справі, в тому числі, особисто - в порядку самопредставництва через свого керівника.
У той же час, загальні положення про юридичну особу наведені у главі 7 розділу ІІ ЦК України. Згідно з приписами частин другої, третьої статті 81 ЦК України, юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Юридична особа приватного права створюється на підставі установчих документів відповідно до статті 87 цього Кодексу. Юридична особа приватного права може створюватися та діяти на підставі модельного статуту в порядку, визначеному законом. Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.
Цим Кодексом встановлюються порядок створення, організаційно-правові форми, правовий статус юридичних осіб приватного права. Порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом.
Тобто, загальні положення про юридичну особу, наведені у ЦК України, розповсюджуються й на юридичних осіб публічного права, до яких, виходячи з вказаного у законодавстві визначення, належить й Верховний Суд України, однак, за виключенням питань, які стосуються порядку утворення та правового статусу юридичних осіб публічного права.
У той же час, стаття 105 ЦК України, не зачіпає питань, які б стосувались порядку утворення та правового статусу юридичних осіб публічного права, натомість, унормовує відносини, пов`язані з процедурою виконання рішення про припинення юридичної особи.
Відповідно до частин першої, третьої, четвертої згаданої статті 105 ЦК України, учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, зобов`язані протягом трьох робочих днів з дати прийняття рішення письмово повідомити орган, що здійснює державну реєстрацію.
Учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється.
Виконання функцій комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) може бути покладено на орган управління юридичної особи.
До комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється.
Згідно з положеннями частини першої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.
Ураховуючи наведені законодавчі приписи, належним представником юридичної особи, яка згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань перебуває у процесі припинення, може бути лише голова ліквідаційної комісії або її член за дорученням голови цієї комісії.
Тобто, для перевірки наявності у особи права підписувати позовні та інші заяви, скарги та інші визначені законом процесуальні документи, що подаються до суду і можуть бути предметом судового розгляду, достатньо наявності у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань даних, які є достовірними, зокрема, про перебування юридичної особи у процесі припинення, у тому числі дані про рішення щодо припинення юридичної особи, відомості про комісію з припинення (ліквідатора, ліквідаційну комісію тощо).
Такі висновки зроблено Верховним Судом у постанові від 30 березня 2020 року (справа № 826/16935/18), в якій суд касаційної інстанції вирішував спірне питання наявності/відсутності повноважень у виконуючого обов`язки голови Верховного Суду України Гуменюка В.І. на представництво інтересів Верховного Суду України під час звернення до суду з позовом у жовтні 2018 року.
Спільним наказом Державної судової адміністрації України та Верховного Суду «Про деякі питання, пов`язані з ліквідацією судів» від 7 червня 2019 року № 560/90-ОД, затверджено склад ліквідаційної комісії, зокрема, Верховного Суду України, та визначено, що головою цієї комісії є Соловйова Л.В .
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, прийнятий на виконання положень Закону України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 2 червня 2016 року № 1401-VIII, передбачив ліквідацію Верховного Суду України та створення нового органу державної влади - Верховного Суду.
  Верховний Суд створюється на матеріально-технічній базі Верховного Суду України, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищого господарського суду України, Вищого адміністративного суду України.
З дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку (пункти 5, 7 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII).
Було розпочато ліквідаційну процедуру щодо Верховного Суду України і 21 червня 2018 року до реєстраційної справи Верховного Суду України було внесено запис щодо початку припинення Верховного Суду України як юридичної особи, процедура припинення стосовно якого досі не завершена.
Водночас, Конституційний Суд України 18 лютого 2020 року ухвалив Рішення            № 2-р/2020 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень пунктів 4, 7, 8, 9, 11, 13, 14, 17, 20, 22, 23, 25 розділу XII „Прикінцеві та перехідні положення" Закону України „Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року №1402-VIII (далі - Рішення Конституційного Суду України від 18.02.2020 р. № 2-р/2020), яким визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення розділу XII „Прикінцеві та перехідні положення" Закону України „Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року №1402-VIII зі змінами, зокрема, пункт 7 „та ліквідуються" в частині Верховного Суду України.
Зазначеним пунктом 7 розділу XII „Прикінцеві та перехідні положення" Закону України „Про судоустрій і статус суддів", до визнання його неконституційним в частині передбачалось, що з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку. До припинення діяльності статус, структура, повноваження, порядок роботи, права, обов`язки, гарантії суддів цих судів визначаються Законом України "Про судоустрій і статус суддів".
Ухвалюючи таке рішення в зазначеній частині, Конституційний Суд України вказав, що Законом № 1401 не змінено конституційних функцій Верховного Суду України та його місця у системі судоустрою України. Крім того, Законом № 1401 не скасовано та не обмежено прав і свобод людини і громадянина, на чому наголошено у висновках Конституційного Суду України від 20 січня 2016 року № 1-в/2016, від 30 січня 2016 року       № 2-в/2016.
Таким чином, системний аналіз змін до Конституції України, внесених Законом          № 1401, вказує на те, що вони не були спрямовані на припинення діяльності та ліквідацію Верховного Суду України як органу державної влади через вилучення слова „України" - власної назви держави - із словесної конструкції „Верховний Суд України".
Конституційний Суд України вважає, що Закон № 1401, не порушив принципу інституційної безперервності функціонування найвищого інституту судової влади, який після набрання чинності Законом № 1401 продовжує діяти під назвою „Верховний Суд".
Конституційний Суд України визнав неконституційними положення щодо ліквідації Верховного Суду України, проте інша частина положень пункту 7 розділу XII „Прикінцеві та перехідні положення" Закону України „Про судоустрій і статус суддів" неконституційними не визнавались.
Також, у резолютивній частині свого Рішення від 18.02.2020 р. № 2-р/2020 (пункт 5) Конституційний Суд України рекомендував Верховній Раді України невідкладно привести положення законодавства у відповідність із цим Рішенням.
Згідно зі статтею 152 Конституції України, закони та інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
На даний час, питання функціонування двох юридичних осіб: Верховного Суду України та Верховного Суду залишалося не вирішеним.
У свою чергу, наказ Державної судової адміністрації України та Верховного Суду від              07 червня 2019 року № 590/90-ОД «Про деякі питання, пов`язані з ліквідацією судів», яким утворено ліквідаційну комісію з метою забезпечення виконання рішення щодо припинення (ліквідації) та запобіганню неефективному використанню бюджетних коштів Верховного Суду України, не було скасовано.
Визнання положення пункту 7 розділу XII щодо слів "та ліквідуються" в частині Верховного Суду України такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) не обумовлюють автоматично нелегітимність вказаного Наказу як індивідуально акту (рішення суб`єкта владних повноважень), дія якого вичерпується його виконанням (пункт 19 частина перша статті 4 КАС України).
Ураховуючи мету створення ліквідаційної комісії, а також чинну редакцію положення пункту 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а також правові наслідки, які виникли внаслідок визнання окремих норм неконституційними, це не вплинуло на повноваження комісії з припинення та процедури припинення юридичної особи.
Питання інституційного дуалізму Верховного Суду України та Верховного Суду має бути вирішено парламентом шляхом прийняття відповідного закону, про що зазначалося вище.
Таким чином, Соловйова Л.В. , як голова ліквідаційної комісії Верховного Суду України, не втратила право підпису та повноваження виступати в суді від імені Верховного Суду України, у зв`язку з ухваленням Конституційним Судом України Рішення від 18.02.2020 р. №2-р/2020.
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 24.06.2021 у справі № 826/15959/18, якою було скасовано ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 січня 2021 року, на яку посилалась заявник у вказаному клопотанні.
Отже, клопотання позивача та відповідача-1 про закриття апеляційного провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 305 КАС України, задоволенню не підлягають.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, на виконання вимог пункту 7 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII з 21 червня 2018 року, було розпочато процес припинення діяльності Верховного Суду України.
На виконання пункту 5 Плану заходів з припинення діяльності Верховного Суду України шляхом ліквідації, затверджених наказом в.о. керівника апарату від 10 квітня 2018 року № 17/0/18-18, ОСОБА_1 16 липня 2018 року звільнено із займаної посади головного консультанта відділу організаційного забезпечення управління забезпечення діяльності судової палати у кримінальних справах наказом голови ліквідаційної комісії Верховного Суду України Сердюка В.В. № 128-к від 13 липня 2018 року, з яким остання відмовилась ознайомлюватися, про що складено відповідний акт відмови.
Натомість, згідно наказу Верховного Суду України від 13 липня 2018 року № 128-к, ОСОБА_1 звільнено з посади головного консультанта відділу організаційного забезпечення управління забезпечення діяльності судової палати у кримінальних справах,     16 липня 2018 року із займаної посади у зв`язку з ліквідацією Верховного Суду України. Підставою звільнення позивача вказано попередження про наступне вивільнення.
Спільним наказом Державної судової адміністрації України та Верховного Суду «Про деякі питання, пов`язані з ліквідацією судів» від 07 червня 2019 року № 560/90-ОД, затверджено новий склад ліквідаційної комісії Верховного Суду України, головою якої визначено Соловйову Любов Володимирівну .
Згідно довідки за № 109/0/8-20 від 20.11.2020, виданої головою ліквідаційної комісії Верховного Суду України Соловйовою Л.В. , під час звільнення ОСОБА_1 нараховано та виплачено через систему «Аваль-Експрес» заробітну плату за фактично відпрацьований час у липні 2018 року, грошова компенсація за невикористану відпустку та вихідну допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати, що в сумі становить 21111,62 грн.
Незважаючи на дії голови ліквідаційної комісії Верховного Суду України Сердюка В.В. щодо видачі наказу «Про звільнення ОСОБА_1 » від 13.07.2018 № 128-к, позивач продовжувала працювати у Верховному Суді України з липня 2018 року до моменту її звільнення.
Так, наказом в.о. керівника апарату Верховного суду України Каліної Т.В. «Про звільнення ОСОБА_1 » від 26 лютого 2020 року № 31-к, ОСОБА_1 , головного консультанта (коректора) відділу організаційного забезпечення управління забезпечення діяльності судової палати у кримінальних справах, звільнено 26 лютого 2020 року із займаної посади за угодою сторін.
Відповідно до довідки про заробітну плату й інші доходи від 26.03.2020 № 190, виданої за підписом в.о. голови Верховного Суду України Гуменюка В.І. та головного бухгалтера Мисаки В.І. , ОСОБА_1 за період з липня 2018 року по березень 2020 року нараховано заробітної плати, в т.ч. грошової, матеріальної допомоги на загальну суму 515900,43 грн., з якої утриманню підлягають кошти на сплату податку з доходів фізичних осіб у розмірі 92862,08 грн. та на сплату військового збору в розмірі 7738,51 грн., що після утримання вказаних вище податку та збору до виплати підлягають кошти в розмірі - 415299,84 грн. Крім того, 24 жовтня 2020 року ОСОБА_1 в касі         АТ «Райффайзен Банк Аваль» отримала заробітну плату в розмірі 21111,62 грн., внаслідок чого, заборгованість із заробітної плати, на її думку становить: 394188,22 грн.
Незгода із діями відповідачів 1 та 2 щодо невиплати позивачу заборгованості із заробітної плати, починаючи з липня 2018 року, обумовили позивача на звернення до суду.
Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що матеріали справи не містять акту, що засвідчує факт передачі справ і майна позивачем, натомість, з наказу Верховного Суду України від 26 лютого 2020 року № 31-к вбачається, що ОСОБА_1 була звільнена із займаної посади головного консультанта (коректора) відділу організаційного забезпечення управління забезпечення діяльності судової палати у кримінальних справах лише 26 лютого 2020 року за угодою сторін. Також, за період з липня 2018 року по березень 2020 року ОСОБА_1 нараховано заробітної плати, в т.ч. грошової, матеріальної допомоги на загальну суму 515900,43 грн.. За висновками суду першої інстанції, позивача було звільнено із займаної посади саме на підставі наказу Верховного Суду України від 26 лютого 2020 року № 31-к, а прийнятий головою ліквідаційної комісії Верховного Суду України Сердюком В.В. наказ від 13 липня 2018 року № 128-к, так і залишився нереалізованим.
Доводи апеляційної скарги. Апелянт вважає посилання суду першої інстанції на довідку про заробітну плату й інші доходи від 26.03.2020 № 190, видану за підписом в.о. голови Верховного Суду України Гуменюка В.І. та бухгалтера Мисаки В.І. , та на наказ в.о. керівника апарату Верховного суду України Каліної Т.В. «Про звільнення ОСОБА_1 » від 26 лютого 2020 року № 31-к необґрунтованим, адже голова комісії з припинення є єдиним повноважним представником юридичної особи та діє від його імені, а також, розпорядником бюджетних коштів вищого рівня є саме Верховний Суд, який через звернення комісії здійснює відповідне фінансування. Апелянт наголошує, що позивача було звільнено ще у 2018 році наказом від 13.07.2018 № 128-К «Про звільнення ОСОБА_1 », який не був оскаржений чи скасований у встановленому порядку, тобто, є чинним, а й отже, позивач з 16.07.2018 не перебуває у трудових відносинах з Верховним Судом України. Апелянт вважає, що відсутність акту що засвідчує факт передачі справ і майна позивачем, не є тією обставиною, яка встановлює наявність завершення трудових відносин з працівником.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Частина шоста статті 43 Конституції України, гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
Відповідно до положень пункту 1 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Згідно з частинами 2-3 цієї статті, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.
Частинами першою - третьою статті 49-2 КЗпП України, передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.
Частиною 1 статті 235 КЗпП України, визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Відповідно до частин другої - третьої статті 5 Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VIII (надалі - Закон №889-VIII), відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 83 Закону №889-VIII, державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).
Пунктом 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII, передбачено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.
Частиною 3 цієї статті визначено, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.
Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.
Відповідно до норм частини першої статті 104 Цивільного кодексу України припинення юридичної особи може відбуватися шляхом ліквідації.
За приписами частини першої статті 124 Конституції України, суд утворюється, реорганізовується і ліквідовується законом, проект якого вносить до Верховної Ради України Президент України після консультацій з Вищою радою правосуддя.
Частиною п`ятою статті 104 Цивільного кодексу України, передбачено, що юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.
Відповідно до норм частини першої статті 105 Цивільного кодексу України, учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, зобов`язані протягом трьох робочих днів з дати прийняття рішення письмово повідомити орган, що здійснює державну реєстрацію.
Згідно з частинами третьою - четвертою статті 105 Цивільного кодексу України, учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється. Виконання функцій комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) може бути покладено на орган управління юридичної особи.
До комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється.
Згідно з частиною п`ятою статті 111 Цивільного кодексу України, ліквідаційна комісія (ліквідатор) вживає заходів щодо закриття відокремлених підрозділів юридичної особи (філій, представництв) та відповідно до законодавства про працю здійснює звільнення працівників юридичної особи, що припиняється.
Частиною десятою статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців"  (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин), установлено, що для державної реєстрації рішення про припинення юридичної особи, прийнятого її учасниками або відповідним органом юридичної особи, а у випадках, передбачених законом, - відповідним державним органом, подаються такі документи: 1) примірник оригіналу (нотаріально засвідчена копія) рішення учасників юридичної особи або відповідного органу юридичної особи, а у випадках, передбачених законом, - рішення відповідного державного органу, про припинення юридичної особи; 2)  примірник оригіналу (нотаріально засвідчена копія) документа, яким затверджено персональний склад комісії з припинення (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора, реєстраційні номери облікових карток платників податків (або відомості про серію та номер паспорта - для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті про право здійснювати платежі за серією та номером паспорта), строк заявлення кредиторами своїх вимог, - у разі відсутності зазначених відомостей у рішенні учасників юридичної особи або відповідного органу юридичної особи, а у випадках, передбачених законом, - у рішенні відповідного державного органу, про припинення юридичної особи.
Як вбачається з матеріалів справи, наказом голови ліквідаційної комісії Верховного Суду України Сердюка В.В. від 13 липня 2018 року № 128-к відповідно до частини четвертої статті 105 Цивільного кодексу України, пункту 7 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів», пункту 1 частини першої, частини четвертої статті 87 Закону України «Про державну службу» та статті 24 Закону України «Про відпустки», було звільнено ОСОБА_1 , головного консультанта відділу організаційного забезпечення управління забезпечення діяльності судової палати у кримінальних справах, 16 липня 2018 року із займаної посади у зв`язку з ліквідацією Верховного Суду України.
За змістом частин першої та другої статті 89 Закону України «Про державну службу», державний службовець зобов`язаний до звільнення з посади чи переведення на іншу посаду передати справи і довірене у зв`язку з виконанням посадових обов`язків майно особі, уповноваженій суб`єктом призначення у відповідному державному органі. Уповноважена особа зобов`язана прийняти справи і майно.
Факт передачі справ і майна засвідчується актом, що складається у двох примірниках і підписується уповноваженою особою, керівником служби управління персоналом відповідного державного органу та державним службовцем, який звільняється. Один примірник акта видається державному службовцю, який звільняється, другий примірник або його копія долучається до особової справи цього державного службовця.
Суд першої інстанції, при вирішенні даного спору врахував, що матеріали справи не містять акту, що засвідчує факт передачі справ і майна позивачем. Не додано вказаного акту й до письмових пояснень від 20.11.2020 вих. № 171/0/2-20 за підписом голови Ліквідаційної комісії ВСУ.
Натомість, судом першої інстанції прийнято до уваги, що з наказу Верховного Суду України від 26 лютого 2020 року № 31-к вбачається, що ОСОБА_1 була звільнена із займаної посади головного консультанта (коректора) відділу організаційного забезпечення управління забезпечення діяльності судової палати у кримінальних справах лише 26 лютого 2020 року за угодою сторін.
Також, з долученої до матеріалів справи довідки про заробітну плату й інші доходи від 26 березня 2020 року № 190, вбачається, що за період з липня 2018 року по березень 2020 року ОСОБА_1 нараховано заробітної плати, в т.ч. грошової, матеріальної допомоги на загальну суму 515900,43 грн., з якої утриманню підлягають кошти на сплату податку з доходів фізичних осіб у розмірі 92862,08 грн. та на сплату військового збору в розмірі 7738,51 грн.
Тож, за висновками суду першої інстанції, встановлені обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 звільнено із займаної посади головного консультанта (коректора) відділу організаційного забезпечення управління забезпечення діяльності судової палати у кримінальних справах саме на підставі наказу Верховного Суду України від 26 лютого 2020 року № 31-к. У свою чергу, прийнятий головою ліквідаційної комісії Верховного Суду України Сердюком В.В. наказ від 13 липня 2018 року № 128-к, так і залишився нереалізованим.
Однак, колегія суддів вважає вказані висновки суду першої інстанції помилковими, адже, наказ голови ліквідаційної комісії Верховного Суду України Сердюка В.В. від               13 липня 2018 року № 128-к про звільнення позивача з посади, не оскаржувався у судовому порядку та є чинним, водночас, відсутність акта, який би засвідчував передачу справ і майна позивачем роботодавцю, не може однозначно вказувати на те, що наказ про звільнення залишився нереалізованим. Особа, яка вважає, що її звільнення відбулося незаконно, якщо вважає, що голова ліквідаційної комісії не мав права/повноважень на видання такого наказу, має право звернутись до суду за захистом своїх трудових прав.
Так, вирішуючи питання стосовно стягнення заборгованості із заробітної плати, починаючи з липня 2018 року, суд першої інстанції врахував дані, що містяться в довідці про заробітну плату й інші доходи від 26.03.2020 № 190, виданої за підписом в.о. голови Верховного Суду України Гуменюка В.І. та головного бухгалтера Мисаки В.І. , згідно яких, ОСОБА_1 за період з липня 2018 року по березень 2020 року нараховано заробітної плати, в т.ч. грошової, матеріальної допомоги на загальну суму 515900,43 грн., з якої утриманню підлягають кошти на сплату податку з доходів фізичних осіб у розмірі 92862,08 грн. та на сплату військового збору в розмірі 7738,51 грн. Тобто, заборгованість із виплати заробітної плати ОСОБА_1 за період з липня 2018 року по березень 2020 року становить 415299,84 грн. (515900,43 грн. - 92862,08 грн. - 7738,51 грн. = 415299,84 грн.). При цьому, з урахуванням фактично виплаченої суми в розмірі 21111,62 грн., сума заборгованості складає 394188,22 грн. 
Колегія суддів вважає за необхідне врахувати норми частини першої статті 74 КАС України, згідно яких, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Згідно з частинами третьою та четвертою статті 90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно з відомостями, що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань з 21 червня 2018 року (запис 10701100010024389), Верховний Суд України (ЄДРПОУ 00019034) знаходиться у стані припинення. 
Головою ліквідаційної комісії Верховного Суду України було визначено СОЛОВЙОВУ ЛЮБОВ ВОЛОДИМИРІВНУ (Відомості про осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо: прізвище, ім`я, по батькові, дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи).
Таким чином, судом першої інстанції, всупереч вимогам статей 74, 90 КАС України, не було надано жодної оцінки щодо недопустимості як доказу довідкам про роботу та нараховану заробітну плату, якою підтверджено розмір заборгованості позивача, оскільки відповідно до положень статті 105 Цивільного кодексу України, саме до комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Тож, колегія суддів вважає, що наведені довідки не можуть братись до уваги при вирішенні даного спору. Саме Комісія з припинення ВСУ відповідно до прийнятих на себе зобов`язань здійснює нарахування заробітної плати працівникам апарату цього суду, при цьому, що розпорядником бюджетних коштів вищого рівня є Верховний Суд, через який здійснюється відповідне фінансування на підставі звернень комісії.
Таким чином, суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, дійшов помилкового висновку про звільнення позивача саме 26.03.2020 на підставі наказу, виданого за підписом в.о. керівника апарату ВСУ та про наявність заборгованості з виплати заробітної плати за період з липня 2018 року по березень 2020 року на підставі довідки від 26.03.2020, виданої за підписом в.о. Голови та головного бухгалтера ВСУ, фактично, поклавши в основу рішення докази, які не відповідають вимогам ст. ст. 73-75 КАС України.
Колегія суддів не бере до уваги посилання позивача на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва у справі № 640/6432/19, що залишено без змін судом апеляційної інстанції та яке виконано, прийняте за аналогічних правовідносин, оскільки постановою Верховного Суду від 13.07.2021 касаційну скаргу Голови комісії з припинення Верховного Суду України задоволено, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 травня 2020  року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2020  року в справі №  640/6432/19 скасувати в частині задоволення позовних вимог до Голови комісії з припинення Верховного Суду України Соловйової Любові Володимирівни , Верховного Суду України, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору: Державної казначейської служби України, про стягнення з Верховного Суду України на користь позивача заборгованості з заробітної плати у розмірі                174634,06 грн та у цій частині справу направлено на новий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва. В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 травня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2020  року в справі №  640/6432/19 залишено без змін.
Відповідно до вимог ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції та дають підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що стало підставою для неправильного вирішення спору. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст. ст. 243, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

        
  П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Ліквідаційної комісії Верховного Суду України - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 березня 2021 р. - скасувати. 

Прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Верховного Суду України, Державної казначейської служби України,  треті  особи: Ліквідаційна комісія Верховного Суду України, Верховний Суд про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії відмовити.

          Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя                                                                            О.М. Ганечко

Судді                                                                                                         В.В. Кузьменко

                                                                                                              Я.М. Василенко