ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
Єдиний унікальний номер справи 666/4894/15 Головуючий у 1-й інстанції Яценко О.М. 
Номер провадження 22-ц/819/819/21 Доповідач Полікарпова О.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2021 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Полікарпової О.М.
суддів: Воронцової Л.П.
                        Ігнатенко П.Я.
секретар Литвиненко В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Херсоні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області у складі судді Яценка О.М. від 28 січня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «УкрСиббанк» про повернення коштів, незаконно знятих з рахунків банківського вкладу,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, зазначивши, що вона за період з 2009 р. по 2014 р., як споживач фінансових послуг банку, відкрила у Херсонському регіональному управлінні ПАТ «УкрСиббанк» рахунки банківського вкладу (депозиту) на вимогу «Активні гроші». За період з 30.06.2010 р. по 26.12.2013 р. на рахунок № НОМЕР_1 UAH нею зараховані кошти в гривні в загальній сумі 126 462,00 грн., які неодноразово знімались невідомою особою. Всього було знято (з урахуванням депозитних процентів) 132 486,00 грн. 
Також у період з 01.02.2012 р. по 03.07.2012 р. на депозитний рахунок № НОМЕР_2 UAH нею внесені грошові кошти в сумі 205 061,00 грн., які були за період з 01.02.2012 р. по 06.08.2012 р. зняті та привласнені невідомою особою в сумі 205 111,00 грн. (з урахуванням депозитних відсотків). 
10.02.2010 р. нею були внесені на депозитний рахунок № НОМЕР_3 UAH 20000,00 грн., які були зняті та привласнені невідомою особою. 
За період з 10.12.2009 р. по 17.08.2012 р. нею внесені на депозитний рахунок № НОМЕР_1 USD грошові кошти в доларах США у загальній сумі 41 558,00 доларів США, які були зняті та привласнені невідомою особою у розмірі 41 803,00 доларів США (з урахуванням депозитних відсотків). 
За період з 10.12.2009 р. по 02.04.2013 р. нею вносилися на депозитний рахунок № НОМЕР_1 EUR грошові кошти у валюті «євро», всього було внесено 3380,00 євро, знято та привласнено невідомою особою, з урахуванням депозитних відсотків, 3395,00 євро. 
У поверненні на її поточний та вкладні рахунки сум незаконно знятих грошових коштів банком відмовлено. У зв`язку з наведеним просить стягнути з відповідача на свою корить грошові кошти депозитних вкладів з нарахованими відсотками, інфляційними втратами, а також три проценти річних від простроченої суми, з урахуванням уточнення позовних вимог, зокрема, за договором вкладного депозитного  рахунку  № НОМЕР_1  UAH - в загальному розмірі 393 379,21 грн., що складається з 132 486,00 грн. депозитного вкладу з нарахованими депозитними відсотками за період з 26.03.2014 по 01.06.2018 року у розмірі 33 556,32  грн.; 3% річних у розмірі 19 146,59 грн.; за період з 26.03.2014 по 01.06.2018 року  208 190,30 грн. інфляційних втрат за період з 26.03.2014 по 01.06.2018 року; за договором вкладного депозитного  рахунку   № НОМЕР_2  UAH у загальному розмірі 601 974,60 грн., що складається з  205 111,00 грн. депозитного вкладу з нарахованими депозитними відсотками за період з 26.03.2014 по 01.06.2018 року у розмірі   49124,99 грн.; 3% річних за період з 26.03.2014 по 01.06.2018 року у розмірі 29 286.97 грн.; інфляційних втрат за період з 26.03.2014 по 01.06.2018 року у розмірі 318 451,64 грн.; за договором вкладного депозитного  рахунку №  НОМЕР_4 , в загальному розмірі 67 632,14 грн., що складається з  20 000,00 грн. депозитного вкладу з нарахованими депозитними відсотками за період з 26.03.2014 по 01.06.2018 року у розмірі  8563,79 грн.; 3% річних за період з 26.03.2014 по 01.06.2018 року у розмірі 3290,38 грн.; інфляційних втрат за період з 26.03.2014 по 01.06.2018 року у розмірі 35 777,97 грн.; за договором вкладного депозитного  рахунку № НОМЕР_1  USD, в загальному розмірі 51 650,69 доларів США, що складається з  41 803,00 доларів США депозитного вкладу з нарахованими депозитними відсотками за період з 26.03.2014 по 01.06.2018 року у розмірі  4126,41 доларів США; 3% річних за період з 26.03.2014 по 01.06.2018 року у розмірі 5721,28 доларів США, що відповідно до курсу НБУ  станом на 01.06.2018 (100 доларів  США =2612,2310 грн.) - еквівалентно  149 453,05 грн.; за договором вкладного депозитного  рахунку №  НОМЕР_1 EUR, в загальному розмірі  3975,60 євро, що складається  з  3395,00 євро   депозитного вкладу, з нарахованими депозитними відсотками за період з 26.03.2014 по 01.06.2018 року у розмірі  138,56  євро; 3% річних за період з 26.03.2014 по 01.06.2018 року у розмірі 442,04 євро, що відповідно до курсу НБУ станом на 01.06.2018 (100 євро = 3056,0490) - еквівалентно 13508,96 грн. 
Крім того, просила стягнути витрати на правову допомогу у справі в загальному розмірі 44 000,00 грн.
Рішенням суду позов задоволено. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням, Акціонерне товариство «Укрсиббанк» подало апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі та вирішити питання щодо судових витрат. 
Апелянт вважає, що районний суд не вірно визначився з характером правовідносин, що склалися між сторонами, оскільки, на його думку, відповідачем у справі має бути особа, яка безпосередньо заподіяла шкоду, а не банк, як сторона депозитних договорів. При цьому надані позивачкою висновки експертних досліджень, які враховані судом при постановленні рішення, не можуть бути допустимими доказами у справі, оскільки дослідження проводилось в рамках кримінального провадження. Апелянт зазначає й про те, що ОСОБА_1 визнана потерпілою та цивільним позивачем в кримінальному провадженні № 12014230030000943, в якому вона заявила ідентичні позовні вимоги, що є підставою для закриття провадження у зазначеній цивільній справі.
Також в апеляційній скарзі йдеться про те, що поза увагою суду залишилась й та обставина, що позивачка мала вільний доступ до своїх рахунків, неодноразово робила внески коштів на них, отримувала виписки по рахункам, з яких могла помітити неточності і це, як вважає апелянт, свідчить про порушення позивачем зобов`язання з вини кредитора. Внесення грошових коштів за квитанціями № 46, 5, 68, 82, 84 спростовується виписками Банку, які відображають облік та рух коштів клієнта на рахунку. Вважає вказані квитанції неналежними доказами у справі. 
Також апелянт наголосив на тому, що судом першої інстанції безпідставно стягнуто 3% річних та інфляційних витрат за кожним із рахунків, виходячи з принципів, закріплених у ст. 61 Конституції України. 
Крім того апелянт в апеляційній скарзі висловив незгоду стосовно розміру стягнутих з нього на користь позивача витрат на правничу допомогу, вважаючи їх розмір завищеним. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Старюк В.А. доводи скарги не визнає, вважає рішення суду законним та обґрунтованим. Зазначає, що вона є споживачем банківських послуг та стороною у договорі депозитного вкладу, а тому свої вимоги про повернення внесених на зберігання банку грошових коштів вона пред`являє до банку. За таких обставин немає ніякого значення хто саме з працівників банку протиправно знімав її кошти.
Вважає такими, що не заслуговують на увагу посилання апелянта на недбалість позивачки, як вкладника, яка полягає у нездійсненні нею контролю за коштами, які вона передала на зберігання банку, оскільки такий обов`язок умовами договору банківського вкладу на вкладника не покладається і сумніватися у добросовісності банку у неї не було підстав.
Кожне внесення коштів вона довела оригіналами квитанцій, які не можуть бути спростовані іншими доказами. Невідображення їх у виписках банку про рух коштів не спростовує факт їх внесення.
Не погоджується позивачка і з оцінкою апелянтом висновку почеркознавчої експертизи, проведеної в рамках кримінального провадження, як недопустимого доказу в цивільній справі. Свою незгоду мотивує тим, що у будь-якому разі, це є письмовий доказ, який відповідачем не спростований. Крім того зазначає, що цей висновок був предметом дослідження у інших справах, де позивачами були інші ошукані клієнти банку-відповідача і судовими рішеннями йому дана оцінка як належному та допустимому доказу.
Позивачка вважає такими, що суперечать положенням ст.625 ЦК України та судовій практиці доводи апелянта в частині відсутності підстав для стягнення з відповідача 3% річних за порушення виконання зобов`язання.
Щодо розрахунку ціни позову, то позивачка вважає його правильним, оскільки нарахування процентів на банківський вклад за умовами договору має здійснюватися з дня, наступного за днем надходження вкладу у банк. Позицію відповідача про те, що нарахування повинне здійснюватися з дати вимоги вкладника про повернення вкладу вважає хибною.
Апелянт надав до суду апеляційної інстанції відповідь на відзив у якій, крім доводів, викладених в апеляційній скарзі, додатково зазначає про те, що на підставі доказів, зібраних у незавершеному кримінальному провадженні не можуть встановлюватись обставини у цивільній справі, оскільки це суперечить завданням цивільного судочинства.
Звертає також увагу суду апеляційної інстанції на те, що суд першої інстанції прийшов до неправильного висновку про неповернення банком позивачці 10.02.2010 р. коштів у сумі 20 000 грн., оскільки в цей же день вказана сума разом з процентами, а саме 20 316, 87 грн. була знята і розміщена позивачкою на інших рахунок у банку.
Також вказує, що для нарахування 3% річних ст.1061 ЦК не застосовується, а наданий позивачкою розрахунок цієї штрафної санкції містить арифметичні помилки.
Крім зазначених в апеляційній скарзі, додатковою підставою для відмови у стягненні на користь позивачки витрат на правничу допомогу апелянт вважає відсутність у справі договору між позивачкою та адвокатом Старюком В.А. про надання правничої допомоги.
Заслухавши доповідача по справі, представників апелянта та позивача по справі, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.
Особливості правовідносин за договором банківського вкладу визначено параграфом третім глави 71 ЦК України, у якому визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу (стаття 1058 ЦК України).
Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).
Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).
Таким чином, строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.
Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від обов`язку повернути (видати) кошти вкладникові.
Рішення суду першої інстанції про задоволення позову мотивовано тим, що між сторонами у справі виникли цивільно-правові правовідносини на підставі договорів банківського вкладу. Доведеність вини працівників банку, які привласнили грошові кошти на депозитних рахунках не звільняє банк від належного виконання взятих на себе зобов`язань за договором. Врахувавши той факт, що зняття коштів з рахунку позивача було здійснено не позивачем, та взявши до уваги обов`язок банку зберігати кошти позивача, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення банківського вкладу з урахуванням процентів за користування коштами протягом всього часу існування договору підлягають задоволенню. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних та інфляційних витрат, районний суд врахував пункт 3.1 договору від 10 грудня 2009 року, яким передбачено, що за невиконання або неналежне виконання умов договору сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України. А тому позивач на підставі статті 625 ЦК України має право на отримання сум, передбачених цією статтею. Крім того суд зазначив, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк – їх виконавцем, у зв`язку із чим відповідач несе відповідальність, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» за період з 2009 р. по 2014 р. на підставі договорів було відкрито рахунки банківського вкладу (депозиту) на вимогу «Активні гроші»: № НОМЕР_1 UAH; № НОМЕР_2 UAH; № НОМЕР_3 UAH; № НОМЕР_1 USD; № НОМЕР_1 EUR. Згідно п.1.2.1.-1.2.3. зазначених договорів, для розміщення вкладу в банку клієнту відкриваються вкладні рахунки в гривні, доларах США та євро. Згідно п. 1.2.5. договору, строк зберігання вкладу з дати внесення коштів на рахунок до фактичної дати отримання вкладником коштів в банку, а відповідно до п. 1.2.6. договору, у разі, якщо вкладник не вимагає повернення строкового вкладу в дату повернення, то з цієї дати дія договору подовжується на такий самий строк зберігання. В цьому разі датою повернення вважається остання дата строку, на який було подовжено дію договору. Відповідно до п. 1.1. Правил, які є невід`ємною частиною договору банківського вкладу (депозиту), за договором банк приймає на зберігання від вкладника або для нього вклад та зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму вкладу та проценти на нього на умовах та в порядку, встановлених договором. Підпунктом 3.1.1. Правил встановлено, що банк зобов`язується нести повну відповідальність за збереження коштів вкладника, розміщених згідно з умовами договору. Обставини зарахування коштів на вищевказані рахунки підтверджуються виписками банку по рахункам позивача та іншими банківськими документами (квитанціями на зарахування коштів, заяв на зняття готівки), копії яких наявні в матеріалах справи та оригінали яких оглянуті судом першої інстанції. 
За фактом безпідставного зняття коштів з банківських рахунків відкрите кримінальне провадження за ЄРДР № 12014230030000943, у якому ОСОБА_2 визнано потерпілою та цивільним позивачем.
Як стверджує представник позивача і це не спростував доказами представник відповідача, цивільний позов у кримінальному провадженні ОСОБА_1 не заявляла. За таких обставин посилання апелянта про наявність підстав для закриття провадження, яке здійснюється в порядку цивільного судочинства колегія суддів вважає таким, що не ґрунтується на законі, а тому його відхиляє.
За період з 27.12.2010 р. по 26.12.2013р. на вкладний (депозитний рахунок) № НОМЕР_1 UAH, належний позивачу, зараховувалися певні кошти в гривні. Факт поповнення грошових коштів підтверджується випискою/рухом коштів по вкладному рахунку № НОМЕР_1 UAH станом по червень місяць 2015 року включно, квитанціями на зарахування коштів. Всього були внесені на рахунок № НОМЕР_1 UAH грошові кошти у розмірі 126 462,00 грн., що співпадає з касовими документами банку (випискою банку). На даний час на вимогу позивачки вказані грошові кошти з нарахованими на них відсотками їх не повернуті.
За результатами почеркознавчої експертизи проведеної в межах зазначеного вище кримінального провадження зроблено висновок № 1744 від 25.05.2016 року, яким встановлено, що досліджуваний підпис, розташований у графі «підпис отримувача» на наданих заявах ПАТ «УкрСиббанк» про видачу готівки по рахунку № НОМЕР_1 UAH : № 15 від 16.07.2010 року на суму 4100 гривень, № 46 від 23.02.2011 року на суму 15170 гривень, № 57 від 08.09.2011 року на суму 16000 гривень, № 19 від 13.10.2011 року на суму 10000 гривень, № 45 від 14.11.2011 року на суму 45000 гривень, № 18 від 24.02.2012 року на суму 795 гривень, № 47 від 07.03.2012 року на суму 8000 гривень, № 99 від 06.08.2012 року на суму 2700 гривень, № 36 від 06.08.2012 року на суму 4000 гривень, №120 від 08.05.2013 року на суму 2500 гривень, № 82 від 17.05.2013 року на суму 21 гривень, № 78 від 09.09.2013 року на суму 5000 гривень, № 103 від 16.10.2013 року на суму 8000 гривень, № 31 від 22.11.2013 року на суму 600 гривень, № 22 від 25.11.2013 року на суму 100 гривень, № 58 від 09.01.2014 року на суму 10500 виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою. 
Факт внесення позивачкою грошових коштів на депозитний рахунок № НОМЕР_2 UAH у період з 01.02.2012 по 03.07.2012 року підтверджується копіями документів: випискою про рух коштів на рахунку та квитанціями на зарахування коштів. Всього було внесено 9950,00 грн., згідно виписки банку знято з рахунку 10000,00 грн. (з урахуванням депозитних процентів). 01.02.2012 року на цей рахунок за випискою банку було зараховано 1750,00 грн. Як вказує позивач, 01.02.2012 року фактично нею були внесені на рахунок грошові кошти у сумі 196 861,00 грн., що підтверджується оригіналом квитанції № 46 від 01.02.2012 р. Суд першої інстанції, з урахуванням вказаних доказів, зробив правильний висновок про втрату банком цих коштів. 
10.02.2010 року позивачем були внесені на депозитний рахунок № НОМЕР_3 UAH сума 20000,00 грн. Цей факт відповідачем не оспорюється. 
Згідно висновку судової почеркознавчої експертизи №2188 від 27.07.2015 року вирішити питання, чи виконаний досліджуваний підпис від імені ОСОБА_1 у графі «підпис отримувача» наданої на дослідження заяви на видачу готівки № 68 від 10 лютого 2010 року ОСОБА_1 або іншою особою, не вдалося з причин відсутності однозначності в оцінці ознак, що різняться та збігаються. Досліджуваний підпис від імені ОСОБА_1 в графі «підпис отримувача» наданої на дослідження заяви на видачу готівки № 68 від 10 лютого 2010 року, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. Така неоднозначність висновку пояснюється тим, що в графі "підпис отримувача" стоять два підписи.
Стягуючи суму коштів по депозитному рахунку № НОМЕР_4 , з нарахуванням на неповернуту суму штрафних санкцій, суд першої інстанції виходив з того, що висновком судової почеркознавчої експертизи не доведено, що за заявою на видачу готівки кошти отримані саме позивачем. Колегія суддів вважає такий висновок правильним, аналізуючи його у сукупності з іншими доказами по справі.
За період з 10.12.2009 р. по 17.08.2012 р. позивачкою неодноразово вносилися на депозитний рахунок № НОМЕР_1 USD грошові кошти в доларах США, що підтверджується випискою/рухом коштів на рахунку станом по червень місяць 2015 року та квитанціями на зарахування коштів. За виписками банку всього були внесені на рахунок № НОМЕР_1 USD 31 358,00 доларів США, знято з рахунку – 31 603,00 доларів США (з урахуванням депозитних відсотків). Фактично позивачкою були внесені на вказаний рахунок такі суми, які не співпадають з випискою банку: 02.06.2011 року - 5100,00 доларів США, про що свідчить квитанція №5 від 02.06.2011 року, тоді як за випискою банку – 2100 доларів США; 29.06.2011 року - 5200,00 доларів США, квитанція № 68 від 29.06.2011 року, а за випискою банку – 1000 доларів США; 17.08.2011 року - 5000,00 доларів США, квитанція № 82 від 17.08.2011 року, за випискою банку – 3000 доларів США; 02.11.2011 року -1000,00 доларів США, про що свідчить квитанція № 84 від цієї дати, тоді як за випискою банку кошти взагалі не вносились.
Факт незаконного зняття коштів з рахунку № НОМЕР_1 USD невідомими особами підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи № 2188 від 27.07.2015 року, з якого вбачається, що досліджуваний підпис, розташований в графі «підпис отримувача» в наступних документах: заява на видачу готівки № 67 від 28 травня 2010 р. на суму 1500,00 дол. США; заява на видачу готівки № 8 від 01 квітня 2011 р. на суму 2000,00 дол. США; заява на видачу готівки № 87 від 01 жовтня 2012 р. на суму 200,00 дол. США; заява на видачу готівки № 57 від 09 жовтня 2012 р. на суму 50,00 дол. США; заява на видачу готівки № 37 від 18 червня 2010 р. на суму 500,00 дол. США; заява на видачу готівки № 59 від 12 серпня 2010 р. на суму 3000,00 дол. США; заява на видачу готівки № 59 від 28 березня 2013 р. на суму 10,00 дол. США; заява на видачу готівки № 49 від 01 лютого 2012 р. на суму 843,00 дол. США; заява на видачу готівки № 32 від 19 листопада 2010 р. на суму 1000,00 дол. США; заява на видачу готівки № 41 від 13 січня 2010 р. на суму 10 000,00 дол. США; заява на видачу готівки № 77 від 19 жовтня 2011 р. на суму 1000,00 дол. США; заява на видачу готівки № 55 від 23 серпня 2011 р. на суму 2000,00 дол. США; заява на видачу готівки № 31 від 28 липня 2011 р. на суму 4000,00 дол. США; заява на видачу готівки № 46 від 18 жовтня 2011 р. на суму 5500,00 дол. США -- виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.
З 10.12.2009 року по 02.04.2013 року позивачкою вносилися на депозитний рахунок № НОМЕР_1 EUR грошові кошти у валюті «євро», всього було внесено 3380,00 євро. Факт поповнення грошових коштів підтверджується наданою банком випискою з рахунку/руху коштів; виписки з рахунку також свідчать про те, що за період з 26.10.2010 року по 12.04.2013 року з вказаного рахунку були зняті кошти у розмірі 3395,00 євро.
За результатами судової почеркознавчої експертизи № 5023 від 10.12.2015 року підпис, розташований в графі «підпис отримувача» в таких документах, як заява на видачу готівки №55 від 26 жовтня 2010 р. на суму 500,00 євро, заява на видачу готівки № 91 від 24 лютого 2012 р. на суму 795,00 євро, заява на видачу готівки № 38 від 12 квітня 2013 р. на суму 600,00 євро виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. Експертом не вирішено питання чи виконаний підпис від імені ОСОБА_1 у графі "підпис отримувача" у заяві на видачу готівки № 17 від 30 грудня 2011 року на суму 1500,00 євро ОСОБА_1 чи іншою особою, з причини відсутності однозначності в оцінці ознак, що різняться та збігаються.
Наведені вище докази переконливо свідчать про те, позивачці на її вимогу не повернуті банком внесені нею на депозитні рахунки кошти. Отже саме банком не виконані зобов`язання за договорами банківського вкладу. За таких обставин суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що на користь позивачки підлягають стягненню суми банківського вкладу з нарахуванням процентів за користування коштами протягом всього часу дії договору, 3 % річних, а за рахунками, де зберігалися грошові кошти у гривні, також і інфляційних втрат.
Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За змістом статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові гроші вкладника передаються останнім у власність банку, а безготівкові гроші – в повне розпорядження банку. З моменту передачі грошових коштів уповноваженій особі банку саме банк є їх власником, а тому саме банку спричиняється шкода у разі їх викрадення.
Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов`язання за договором банківського вкладу, згідно з яким на боці вкладника з`являється право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати відсотків на неї, а на стороні банку – відповідний обов`язок. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено передачею коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов`язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника).
Вкладник має право вимоги до банку про повернення вкладу за договором банківського вкладу з урахуванням нарахованих процентів згідно умов укладеного договору та застосуванням наслідків, передбачених договором та законом, у разі порушення банком своїх зобов`язань за договором.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що між позивачем та відповідачем виникли цивільно-правові правовідносини з приводу відкриття та розміщення грошових коштів на депозитних рахунках, тому питання про ступінь вини працівників банку, які привласнили вказані кошти, не впливає на обов`язок банку щодо належного виконання взятих на себе зобов`язань за договором. 
Доводи апеляційної скарги в цій частині суд апеляційної інстанції до уваги не приймає.
Доводи апелянта про відсутність правових підстав для стягнення на користь позивачки 3% річних колегія суддів вважає таким, що не ґрунтуються на законі.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України). 
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19) висловила з цього питання правову позицію та зазначила, що відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі 3 % вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.
Оскільки відповідно до статей 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
Таким чином, відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені у розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.
За таких підстав суд першої інстанцій, встановивши порушення виконання банком умов договору, дійшов правильного висновку про застосування до спірних правовідносин статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та стягнення з відповідача 3 % річних. Колегія суддів погоджується з розрахунком 3% річних, виконаним спеціалістом з бухгалтерського обліку банківських операцій ОСОБА_3 , оскільки вважає застосовану нею методику правильною.
У апеляційній скарзі також порушено питання стосовно неправомірного посилання суду першої інстанції на експертне дослідження виконане в рамках іншого провадження та не на підставі ухвали суду, яке, на думку апелянта, не може бути допустимим доказом у цивільній у справі. 
Колегія суддів вважає таке твердження заявника безпідставним, оскільки відповідно до частини першої статті 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Разом з тим, вказаний висновок було отримано у передбаченому законом порядку.
Чинне процесуальне законодавство не встановлює заборону щодо можливості використання під час розгляду справи доказів, отриманих в межах інших проваджень. Достовірність і достатність таких доказів оцінюється судом з урахуванням обставин конкретної справи. Такої судової практики дотримується й Верховний Суд (правовий висновок від 27.01.2021 року, викладений у справі №461/3675/17.
Суд першої інстанції аргументовано врахував цей доказ, оскільки експертиза проведена у кримінальному провадженні містить інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений. При цьому відповідач в межах цивільного судочинства не навів обґрунтованих доводів на спростування висновків експертного дослідження виконаного в рамках кримінального провадження ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції. З цих підстав клопотання про проведення почеркознавчої експертизи в суді апеляційної інстанції колегія суддів вважає таким, що не підлягає задоволенню. 
Крім того, клопотання відповідача про проведення судової почеркознавчої експертизи для з`ясування питання: «кому (якщо не ОСОБА_1 ) належать підписи на квитанціях про отримання грошей з депозитних рахунків» суд першої інстанції вирішив ухвалою від 30.07.2020 року і його обґрунтовано відхилив, оскільки вважав, що зазначене питання не має правового значення у даній справі. Вказана ухвала залишена без змін судом апеляційної інстанції. Колегія суддів притримується такої ж позиції і не вбачає підстав для проведення експертизи для з`ясування вказаного питання.
Колегія суддів визнає такими, що не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції таємниці нарадчої кімнати. При цьому зазначає, що відповідно до матеріалів справи, а саме протоколу судового засідання від 28.01.2021 року суддя Цюрупинського районного суду Херсонської області 28.01.2021 року о 15:21 вийшов до нарадчої кімнати для ухвалення рішення, о 15:47 того ж дня по справі було проголошено вступну та резолютивну частини рішення, що підтверджено протоколом судового засідання та записом аудіофіксації судового засідання. 
За таких обставин рішення суду про задоволення позову є законним і обґрунтованим та доводами апеляційної скарги не спростовано. 
Відносно доводів апеляційної скарги в частині стягнутих судових витрат на правничу допомогу слід зазначити наступне.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».
Як вбачається з матеріалів справи на підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем було подано розрахунок таких витрат, а також оригінали квитанцій до прибуткового касового ордера, згідно з якими загальний розмір витрат на правову допомогу складає 44 000 гривень. 
В суді апеляційної інстанції адвокат Старюк В.А. надав договір про надання правової допомоги, укладений між ним та ОСОБА_1 , датований 04 червня 2018 року, яким передбачена сума адвокатського гонорару у розмірі 7% від заявлених вимог. Заявлена позивачкою сума на відшкодування витрат на правничу допомогу знаходиться в межах розміру, обумовленого сторонами у договорі. 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки справа є складною, потребує вивчення не тільки правових питань, але й питань спеціальних галузей, зокрема тих, що стосуються касового та бухгалтерського обліку. Справа перебуває на розгляді в суді з серпня 2015 року і з цього часу позивачці надається допомога довіреною особою ОСОБА_4 , а з червня 2018 року також і адвокатом Старюком В.А. 
Доводи апелянта про те, що наданими адвокатом документами не підтверджено реальна сплата адвокатських послуг задоволенню не підлягають, оскільки не ґрунтуються на положеннях ч.2 ст.137 ЦПК, якою передбачено, що відшкодуванню підлягають також витрати на правничу допомогу, які тільки підлягають сплаті.
Разом з тим, на думку колегії суддів, з розрахунку витрат на правничу допомогу підлягає виключенню квитанція на суму 10 000 грн., яка датована 16.08.2019 р., так як на дату подання заяви про понесені витрати ця дата (16.08.2019 р.) ще настала, на чому акцентує увагу апелянт.
Також є слушними доводи апелянта про неправильне визначення судом розміру судового збору, який стягнутий з відповідача при постановленні судового рішення. Позивач при поданні позову був звільнений від його сплати. Як правильно зазначає апелянт, на момент подання позову – 27 серпня 2015 року судовий збір підлягав оплаті у розмірі 3654 грн. (1218 грн.Х 3), оскільки діючою на той час редакцією Закону України «Про судовий збір» було передбачено за подання позову майнового характеру ставка судового збору у розмірі 1% від ціни позову, але не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати (ч.2 ст.4 Закону). 
На підставі викладеного рішення суду в частині стягнутих з відповідача судових витрат підлягає зміні. 
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд 

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити частково.
Рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 28 січня 2021 року в частині стягнення витрат на правничу допомогу змінити, зменшити стягнуту судом суму до 34000 гривень.
Стягнути з Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_1 сумі 4000 гривень- витрати на правову допомогу в суді апеляційної інстанції.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення. 

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ О.М. Полікарпова

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Л.П. Воронцова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ П.Я. Ігнатенко
Повний текст постанови складено 18 липня 2021 року. 

Суддя                                                                 О.М. Полікарпова