УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №285/1862/20 Головуючий у 1-й інст. Коцюба О. М. 
Категорія 11 Доповідач Шевчук А. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

                       головуючої судді Шевчук А.М.,   
                                 суддів: Коломієць О.С., Павицької Т.М.,
за участі секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,
       
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі 
цивільну справу №285/1862/20 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням,
та зустрічним позовом ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог: Служба у справах дітей виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради, як орган опіки та піклування, ОСОБА_4 , про визнання права користування житловим приміщенням
за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 
на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 08 грудня 2020 року, яке ухвалене під головуванням судді Коцюби О.М. у м. Новоград-Волинському,
                                       в с т а н о в и в:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з первісним позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Просила визнати, що через відсутність без поважних причин понад один рік ОСОБА_2 та неповнолітня донька відповідача ОСОБА_3 втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_1 . Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона є власником будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . З квітня 2014 року ОСОБА_2 , як дружина її сина ОСОБА_4 стала проживати в її будинку, а в червні 2014 року була зареєстрована за вказаною адресою, де вона проживала до 2017 року. Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 05 травня 2017 року шлюб між її сином та відповідачкою розірваний, і з того часу відповідачка разом з донькою в будинку не проживають без поважних причин. Відповідач не є членом її сім`ї, в будинку не проживає, але продовжує бути зареєстрованою в ньому та добровільно знятися з реєстрації не бажає, що тягне порушення її права на розпорядження майном.

У червні 2020 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 у своїх інтересах та інтересах ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради як орган опіки та піклування, ОСОБА_4 (а.с.24-26 т.1). Просила визнати право ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та її як законного представника на користування житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом заборони зняття їх з реєстрації у вищевказаному житловому будинку до настання повноліття ОСОБА_3 . Позов обґрунтовувала тим, що під час шлюбу з ОСОБА_4 у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька — ОСОБА_3 . Після народження доньки шлюбні відносини погіршилися, а 05 травня 2017 року шлюб розірваний у судовому порядку. У зв`язку із загрозою для життя вона з донькою вимушено залишила житло за місцем своєї реєстрації. У неї з дитиною немає іншого житла для реєстрації місця проживання. Зняття з реєстрації в будинку АДРЕСА_1 спричинить проблеми з нормальним існуванням в суспільстві.

Ухвалою Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 16 червня 2020 року зустрічну позовну заяву прийнято до розгляду, а розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження, із призначенням підготовчого судового засідання (а.с.30 т.1). Відповідно до частини другої ст.193 ЦПК України зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позов, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 08 грудня 2020 року первісний позов задоволено частково. Визнано ОСОБА_2 , такою, яка втратила право користування житлом, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання онуки втратившою права на користування жилим приміщенням відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 420,40 грн. судового збору. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції в частині первісного позову скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до неї та її доньки про визнання їх такими, що втратили право на користування житлом у спірному житловому будинку. Доводи апеляційної скаргу грунтуються на тому, що вона із донькою вимушена тимчасово проживати у знайомої особи у зв`язку з тим, що проживання в будинку за зареєстрованим місцем створює для її життя та дитини пряму загрозу. Уточнення позову не передбачено нормами ЦПК України. Також вважає, що суд першої інстанції вийшов за межі повноважень. Так, фактично скасовано рішення Новоград-Волинського суду від 05 травня 2017 року в справі №285/834/17, яке набрало законної сили, оскільки вийшло так, що суд позбавив матір права виховувати дитину та залишив останню на виховання бабусі та батька, які нею ніколи не опікувалися і просять визнати такою, що втратила право на користування житлом. Вважає, що визнаючи членом сім`ї малолітню дитину, суд одночасно мав визнати членом сім`ї і її, тим більше, що рішенням суду від 05 травня 2017 року визначено залишити дівчинку на виховання її матері. Акт, складений депутатом Новоград-Волинської міської ради від 21 травня 2020 року ОСОБА_6 , є неналежним доказом, враховуючи, що вона не надавала згоди на розголошення конфіденційної інформації щодо неї, а також Закон України «Про статус депутата місцевої ради» не уповноважує депутата на складення актів про місця проживання громадян. Вважає, що розгляд справи проведено неповноважним складом суду, що є істотним порушенням, яке перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення відносно неї та її малолітньої доньки.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін. Вважає, що не надано жодного доказу, який би підтверджував поважність непроживання ОСОБА_2 у спірному житловому будинку з 2017 року. Реєстрація необхідна для того, щоб дитина могла користуватися освітніми послугами та послугами охорони здоров`я. Щодо не направлення копії уточненої позовної заяви, дана обставина не може бути підставою для скасування правильного по суті судового рішення, оскільки суд першої інстанції вручив ОСОБА_2 копію уточненої позовної заяви та надав їй час на подання відзиву на цю позовну заяву, чим остання успішно скористалася, подавши письмове заперечення, а тому процесуальні права ОСОБА_2 порушені не були та вона була детально проінформована та ознайомлена з ходом судового розгляду.

Інші учасники справи відзиву на апеляційну скаргу не подавали. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судове засідання учасники справи не з`явилися. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Заявою від 26 серпня 2021 року №1261 Служба у справах дітей виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради просить розгляд справи відкласти у зв`язку з лікарняним його працівника. Неявка представника органу опіки та піклування у зв`язку з тимчасовою непрацездатність одного із його працівників не вважається поважною причиною для відкладення розгляду справи, оскільки у виконавчому комітеті Новоград-Волинської міської ради, як органі опіки та піклування, працює апарат, який належним чином має виконувати повноваження та своєчасно дбати про своє представництво. Приймаючи до уваги розумні строки розгляду справи, категорію справи підстави для відкладення відсутні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.  

Ксерокопією свідоцтва про право власності на житловий будинок від 19 листопада 1998 року підтверджується, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.4 т.1). Власник проживає та прописана у власному житлі 25 листопада 1998 року (а.с.12 зворот т.1).

Разом із нею зареєстровані: чоловік ОСОБА_7 ; колишня невістка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (онука) (а.с.14 т.1).

29 квітня 2014 року був зареєстрований шлюб між сином ОСОБА_1 – ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (а.с.135 т.1). У подружжя ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька ОСОБА_3 (а.с.204 т.1).

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 05 травня 2017 року шлюб між сином власниці житлового будинку та ОСОБА_2 розірваний. Неповнолітня донька ОСОБА_8 залишена на виховання матері – ОСОБА_2 (а.с.10 т.1).

ОСОБА_1 наполягає на тому, що з часу розірвання сином шлюбу з ОСОБА_2 (з травня 2017 року) остання разом із онукою ОСОБА_9 не проживає за місцем реєстрації без поважних причин. 

Відповідно до частини другої ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

При розгляді даного спору суд першої інстанції не звернув належної уваги на чіткі показання свідка ОСОБА_10 стосовно того, що ОСОБА_2 вимушена була залишити житло, у якому зареєстрована, через постійні сварки та погрози зі сторони чоловіка ОСОБА_4 . Отже, ОСОБА_2 із поважних причин не проживає за місцем реєстрації та належних чи допустимих доказів на підтвердження того, що мати малолітньої дитини або дитина набули права власності, або право постійного користування іншим житлом матеріали справи не містять.

ОСОБА_1 не спростувала належними чи допустимими доказами, що колишня дружина її сина та син спільно проживали разом із нею у її житловому будинку та були пов`язані спільним побутом, оскільки вели спільне господарство. ОСОБА_4 та його дружина ОСОБА_2 проживали однією сім`єю із матір`ю чоловіка у її будинку. За таких обставин, у ОСОБА_2 виникло право користування спірним житловим будинком, що належить ОСОБА_1 на праві власності, як члена сім`ї власника житла, яка проживала разом із нею.

Отже, право користування спірним житловим будинком у ОСОБА_2 виникло з підстав, передбачених ст.405 ЦК України, а не на підставі ст.406 ЦК України, а тому припинення шлюбу ОСОБА_2 із сином ОСОБА_1 не припинило право користування колишньої дружини сина та її доньки спірним житловим будинком.

Невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права призвело до помилкового позбавлення ОСОБА_2 право користування спірним житлом, а тому рішення суду першої у цій частині слід відповідно до положень ст.376 ЦПК України скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.

Малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місце проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягненням певного віку. Не впливає на поважність причин непроживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичною особи померлою.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою або померлою.

Отже, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про користування особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.405 ЦК України).

У решті рішення суду першої інстанції залишається без змін з огляду на викладене вище, оскільки постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги рішення суду першої інстанції у іншій його частині не спростовують.

Питання відводів вирішено судом першої інстанції з суворим дотримання положень чинного законодавства, а доводи апеляційної скарги з цього приваду є надуманими та не відповідають нормам права. Підстави для відводів не були обґрунтованими.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити частково. 
Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 08 грудня 2020 року в частині задоволення первісного позову, тобто в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та покладення на неї судового збору скасувати і ухвалити у цій частині нове судове рішення.
Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.
У решті рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: