ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"22" червня 2021 р.                                                                 Справа №914/1650/20
Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:
головуючого судді                                                                      О.С. Скрипчук
суддів                                                                                          М.Б. Желіка  
                                                                                                    О.Л. Мирутенка
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропромислове підприємство «Львівське» б/н від 22.02.2021
на рішення Господарського суду Львівської області від 26.01.2021 (повний текст рішення складено 05.02.2021, м. Львів, суддя Мороз Н.В.) 
у справі № 914/1650/20
за позовом: фізичної особи-підприємця Івасенка Ігоря Анатолійовича 
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропромислове підприємство «Львівське», с. Зубра Пустомитівського району Львівської області 
про відшкодування шкоди в розмірі 220 916,94 грн. 
за участю представників:
від позивача: Капля А.С. - ордер серії АІ № 1093134 від 15.03.2021, ордер серії № АІ № 1123001 від 08.01.2021 (присутня в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду)
від відповідача: Хом`як О.Г. - ордер серії ВС № 1061006 від 22.02.2021
ВСТАНОВИВ:
Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія Ю.ЕС.АЙ.»  звернулось до Господарського суду Львівської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропромислове підприємство «Львівське» про стягнення 220 916,94 грн. страхового відшкодування, 2 524,59 грн. - 3% річних, 15 792,35 грн. пені та 2 600,00 грн. інфляції.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 26.01.2021 позов Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ.» задоволено частково. Суд виніс рішення, яким стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропромислове підприємство «Львівське» на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія Ю.ЕС.АЙ.» 200 000,00 грн шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, 2000,00 грн 3% річних, 2600,00 грн інфляційних втрат, 11781,42 грн. пені, 3245,72 грн судового збору , 7835,76 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у випадку залишення місця ДТП водієм забезпеченого транспортного засобу за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, страховик має право на подання регресного позову до вказаних осіб відповідно до підп. "в" підп. 38.1.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». 
Не погоджуючись з даним рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Агропромислове підприємство «Львівське» подало апеляційну скаргу б/н від 22.02.2021, в якій просить рішення Господарського суду Львівської області від 26.01.2021 скасувати. Прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що ОСОБА_1 , який проводив оцінку завданої матеріальної шкоди на замовлення позивача, будучи аварійним комісаром, отримав сертифікат суб`єкта оціночної діяльності, склав кваліфікаційний іспит та одержав кваліфікаційне свідоцтво оцінювача, відповідно до вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».
Апелянт зазначає, що ОСОБА_1 є аварійним комісаром, але не є атестованим експертом чи сертифікованим суб`єктом оціночної діяльності, який має право здійснювати оцінку завданої матеріальної шкоди, а відтак, виконані ним аварійні сертифікати № 22-Д/54/9 від 14.09.2019 та № 23-Д/54/0 від 20.05.2019 на підтвердження розрахунку та визначення розміру завданої матеріальної шкоди власникам колісних транспортних засобів, є недійсними.
Водночас, апелянт зазначає, що враховуючи те, що позивач здійснив виплату страхового відшкодування на підставі наведених аварійних сертифікатів, він не набув права зворотної вимоги у визначеному Законом порядку. 
Позивачем подано до суду відзив на апеляційну скаргу № 1779/АК від 15.03.2021, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Львівської області від 26.01.2021 – без змін.
Відзив на апеляційну скаргу мотивований тим, що апеляційна скарга є необґрунтованою та висновки місцевого господарського суду не спростовує.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 22.06.2021 замінено позивача у даній справі – Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ.» на його правонаступника Фізичну особу – підприємця Івасенка Ігоря Анатолійовича .
Відповідно до п. 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд встановив наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, на вул. Луганській у м. Львові 16.12.2018 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю забезпечувального транспортного засобу МАЗ, д.р.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , транспортного засобу AUDI Q7, д.р.н. НОМЕР_2 , що належить  ОСОБА_3  та транспортного засобу VOLKSWAGEN PASSAT, д.р.н. НОМЕР_3 , який належить  ОСОБА_4 . Даний факт підтверджується постановою Сихівського районного суду м. Львова від 15.04.2019 у справі № 450/488/19, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні ДТП.
З витягу наказу ТзОВ «АПП «Львівське» № 845-к від 27.05.2008 вбачається, що станом на момент ДТП ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з відповідачем. Зазначений факт не заперечується.
З матеріалів справи вбачається, що станом на момент ДТП цивільно-правова відповідальність транспортного засобу МАЗ, д.р.н. НОМЕР_1 , застрахована ТзОВ «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ.», що підтверджується полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/8516755.
Актами огляду транспортних засобів від 07.02.2019 та від 20.03.2019, які складені за участю представника страхової компанії, встановлені пошкодження автомобіля AUDI Q7, д.р.н. НОМЕР_2 та автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT, д.р.н. НОМЕР_3 .
Згідно заяв про страхове відшкодування від 12.03.2019 та 22.05.2019 потерпілі ОСОБА_3 ,   ОСОБА_4 звернулись до ТзОВ «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ.», з проханням відшкодувати витрати пов`язані з пошкодженням майна, унаслідок ДТП.
Ремонтною калькуляцією №54229 від 14.05.2019 визначено вартість відновлювального ремонту автомобіля AUDI Q7, д.р.н. НОМЕР_2 в розмірі 310 600,68 грн.
Ремонтною калькуляцією №54230 від 20.05.2019 визначено вартість відновлювального ремонту автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT, д.р.н. НОМЕР_3 в розмірі 351 867, 41 грн.
Аварійними сертифікатами №22- D /54/9 від 14.05.2019 та №23-D/54/0 від 20.05.2019, які виконані аварійним комісаром Д.Ю.Видута , вартість відновлювального ремонту AUDI Q7, д.р.н. НОМЕР_2 становила 310 600,68 грн та вартість відновлювального ремонту VOLKSWAGEN PASSAT, д.р.н. НОМЕР_3 становила 351 867, 41 грн.
Згідно розрахунків страхового відшкодування, заяв та складених позивачем страхових актів від 11.06.2019 №19.59.8516755-1779 та від 05.08.2019 №19.59.8516755-890, позивач оплатив вартість ремонту автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT, д.р.н. НОМЕР_3 в сумі 100 000 грн, що підтверджується долученими до матеріалів справи платіжними дорученнями від 19.07.2019 № 5932, від 18.07.2019 №5884, від 17.07.2019 №5813 та вартість ремонту автомобіля AUDI Q7, д.р.н. НОМЕР_2 в сумі 100 000 грн, що підтверджується долученими до матеріалів справи платіжними дорученнями від 12.09.2019 № 8272, від 10.09.2019 № 8133, від 13.09.2019 № 8330. 
25.01.2020 позивач направив відповідачу претензію вих. №890/АК про відшкодування збитків в порядку регресу на суму 100  000,00 грн. 
Відповідач розмір страхового відшкодування не виплатив, у відповідь звернувся 12.02.2020 із запитом вих. № 23 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія Ю.ЕС.АЙ.» про надання завірених копій документів на підставі яких здійснено страхове відшкодування.
20.02.2020 на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропромислове підприємство «Львівське» адвокатом Товариства з додатковю відповідальністю «Страхова компанія» Ю.ЕС.АЙ.» ОСОБА_5 надіслано копії запитувальних відповідачем документів.
В позовній заяві позивач просив суд стягнути з відповідача 220 916,94 грн, з яких: 200 000, 00 грн - страхового відшкодування, 2 524,59 грн - 3% річних, 15 792,35 грн пені та 2 600,00 грн інфляції. 
При винесенні постанови колегія суддів виходила з наступного.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 352 ГК України, страхування - це діяльність спеціально уповноважених державних організацій та суб`єктів господарювання (страховиків), пов`язана з наданням страхових послуг юридичним особам або громадянам (страхувальникам) щодо захисту їх майнових інтересів у разі настання визначених законом чи договором страхування подій (страхових випадків), за рахунок грошових фондів, які формуються шляхом сплати страхувальниками страхових платежів. Страхування може здійснюватися на основі договору між страхувальником і страховиком (добровільне страхування) або на основі закону (обов`язкове страхування).
Спеціальним законом у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".
Згідно п. 2.1 ст. 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими Законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.
Згідно із п.п. 1.1. ст. 1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено, що страхувальники це юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу.
Підпунктом 1.4 статті 1 вищезазначеного Закону встановлено, що особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.
Відповідно до ст. 3 наведеного вище Закону, обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").
Згідно із п.п. 38.1.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу: в) якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником).
Отже, зазначена норма не вказує на обов`язковість звернення страховика з вимогою до водія забезпеченого транспортного засобу, оскільки передбачає у випадках, якщо водій після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди, наявність у страховика права на пред`явлення регресного позову за його вибором або до страхувальника, або до водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18).
У даному випадку на підставі діючого законодавства, позивач скористався таким правом та звернувся до відповідача, як страхувальника (власника транспортного засобу), з позовом про стягнення суми в порядку регресу.
При вирішенні спорів з регресних зобов`язань позивачеві належить довести, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи є безумовним наслідком такої протиправної поведінки.
У даній справі страховий випадок оформлений страховою компанією, нею ж визначено розмір майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП та прийнято рішення про здійснення страхового відшкодування, добровільно проведено його виплату у відповідності до своїх обов`язків за приписами Закону.
Частиною 1 ст.1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до ч. ч.1, 2 ст.1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Тобто даною нормою, визначено особливого суб`єкта, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, - його законного володільця.
Згідно із ч.1 ст.1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України, дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом, у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець.
Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
Вина ОСОБА_2 у вчинені ДТП, а також обставини щодо залишення останнім місця дорожньо-транспортної пригоди встановлені постановою Сихівського районного суду м. Львова від 15.04.2019 у справі № 450/488/19, яка набрала законної сили 26.04.2019 та постановою Пустомитівського районного суду Львівської області від 07.03.2019 у справі № 450/489/19, яка набрала законної сили 18.03.2019.
В ході судового розгляду, судом встановлено факт перебування ОСОБА_2 у трудових відносинах з відповідачем, що підтверджується копією витягу з наказу від 27.05.2008 № 845-к. Дана обставина відповідачем не заперечувалась.
Станом на момент ДТП цивільно-правова відповідальність транспортного засобу МАЗ, д.р.н. НОМЕР_1 , застрахована ТзОВ «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ.», що підтверджується полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/8516755.
Полісом страхування цивільно-правової відповідальності АК/8516755 передбачено ліміт відповідальності на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну - 100 000,00 грн, а франшиза - 0,00 грн.
Приписами п. 34. 4 ст. 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків страховиком та МТСБУ залучаються їх працівники. Страховиком, МТСБУ та потерпілими також можуть залучатися аварійні комісари, експерти або юридичні особи, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти.
Статтею 25 Закону України «Про страхування» передбачено порядок і умови здійснення страхових виплат та страхового відшкодування, а саме, здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.
Як вбачається із матеріалів справи, на підставі аварійного сертифікату №23-D/54/0 від 20.05.2019, страхового акту від 11.06.2019 №19.59.8516755-1779, розрахунку страхового відшкодування до нього, заяви про страхове відшкодування позивач здійснив виплату страхового відшкодування на користь потерпілої ОСОБА_4 (власника VOLKSWAGEN PASSAT, д.р.н. НОМЕР_3 ) в розмірі 100 000,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями від 19.07.2019 № 5932, від 18.07.2019 №5884, від 17.07.2019 №5813 та на підставі аварійного сертифікату №22-D/54/9 від 14.05.2019, страхового акту від 05.08.2019 № 19.59.8516755-890, розрахунку страхового відшкодування до нього, заяви про страхове відшкодування позивач здійснив виплату страхового відшкодування на користь потерпілого ОСОБА_3 (власника AUDI Q7, д.р.н. НОМЕР_4 ) в розмірі 100 000,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями від 12.09.2019 № 8272, від 10.09.2019 № 8133, від 13.09.2019 № 8330.
Апелянт в апеляційній скарзі посилається лише на те, що ОСОБА_1 не є атестованим експертом чи сертифікованим суб`єктом оціночної діяльності (який має право здійснювати оцінку завданої матеріальної шкоди), а відтак, виконані ним аварійні сертифікати № 22-Д/54/9 від 14.09.2019 та № 23-Д/54/0 від 20.05.2019 на підтвердження розрахунку та визначення розміру завданої матеріальної шкоди власникам колісних транспортних засобів, є недійсними. Однак, доводи апелянта є необґрунтованими, з огляду на наступне.
ОСОБА_1 , особа яка проводила оцінку завданої матеріальної шкоди на замовлення позивача, є аварійним комісаром, що підтверджується свідоцтвом № НОМЕР_5 виданим Українським центром після аварійного захисту «Експерт-Сервіс».
Як вбачається держаного сайту України «Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг», ОСОБА_6 є в переліку осіб, які відповідають кваліфікаційним вимогам та можуть займатися визначенням причин настання страхового випадку та розміру збитків (аварійні комісари) і зазначено строк дії його свідоцтва з 20.09.2017 по 20.09.2020.
Аварійні комісари діють відповідно до Типового положення про організацію діяльності аварійних комісарів, затвердженого постановою КМУ від 05.01.98 р.
Аварійні комісари - особи, які займаються визначенням причин настання страхового випадку та розміру збитків, кваліфікаційні вимоги до яких встановлюються актами чинного законодавства України.
Відповідно до ст. ст. 16, 17 зазначеного Типового положення на підставі проведеного дослідження і зібраних документів, аварійний комісар складає аварійний сертифікат. Аварійний сертифікат - це документ, в якому зазначаються обставини і причини настання страхового випадку та розмір заподіяної шкоди. 
За вимогами п. п. 18, 19, 20 Типового положення аварійний комісар, який складає аварійний сертифікат, несе персональну відновідальність за достовірність відомостей. зазначених у ньому і такий сертифікат підписується аварійним комісаром, що з`ясував обставини і причини настання страхового випадку, і завіряється штампом. 
Аварійний сертифікат складається у двох примірниках, один з яких видається страховику (страхувальнику), а другий зберігається в аварійного комісара. 
Згідно ст. 990 ЦК України, ч. 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком.
З матеріалів справи вбачається, що аварійні сертифікати, складені відповідно до зазначеного положення, містять детальну калькуляцію розрахунку ремонтних робіт, з огляду Актів огляду пошкоджених ТЗ. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позов  ТзОВ «Страхова Компанія» «Ю.ЕС.АЙ» до ТзОВ «Агропромислове підприємство «Львівське» про стягнення 200  000,00 грн. в порядку регресу підлягає до задоволення.
Щодо позовних вимог про стягнення 2 524,59 грн. - 3% річних, 15 792,35 грн. пені та 2 600,00 грн. інфляції, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 222 ГК України, у разі необхідності відшкодування збитків або застосування інших санкцій суб`єкт господарювання чи інша юридична особа - учасник господарських відносин, чиї права або законні інтереси порушено, з метою безпосереднього врегулювання спору з порушником цих прав або інтересів має право звернутися до нього з письмовою претензією, якщо інше не встановлено законом.
Згідно ч. 6 ст. 222 ГК України, претензія розглядається в місячний строк з дня її одержання, якщо інший строк не встановлено цим Кодексом або іншими законодавчими актами. Обгрунтовані вимоги заявника одержувач претензії зобов`язаний задовольнити.
Як встановлено судом, позивач, надсилаючи претензію відповідачу від 25.01.2020 №890/АК визначив строк для відшкодування збитків до 25.02.2020. Відтак, з врахуванням наведеного, з 26.02.2020 наявне прострочення оплати страхового відшкодування. 
Відповідно до статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Суд апеляційної інстанції погоджується із судом першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині 2000,00 грн 3% річних (період з 26.02.2020 по 26.06.2020), 2600,00 грн інфляційних втрат (за період з 26.02.2020 по 30.04.2020) та  11781,42 грн пені (за період з 26.02.2020 по 26.06.2020).
У позовній заяві позивач зазначав, що у зв`язку із розглядом справи позивач поніс судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн та очікує понести 15000,00 грн.
Господарським процесуальним законодавством передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, у свою чергу, належать витрати на професійну правничу допомогу (ч.ч. 1, 3 ст. 123 ГПК України).
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Листом № 1779/АК від 04.11.2020 було долучено до матеріалів справи докази понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, а саме копію додаткової угоди № 2 до договору про надання правової допомоги № 1 від 18.01.2019, укладеного між ТзДВ «Страхова Компанія «Ю.ЕС.АЙ.»; копію платіжного доручення № 19063; копію акту приймання-передачі наданих послуг № 1 від 13.10.2020.
В акті приймання-передачі наданих послуг №1 за договором про надання правової допомоги №1 від 18.01.2019 та додаткової угоди №2 від 12.10.2020 зазначено, що адвокат надав, а клієнт отримав правову допомогу, що полягала (рахунок від 12.10.2020), написання та подання позовної заяви до суду, написання та подання відповіді на відзив, участь у судовому засіданні Господарського суді Львівської області (15.10.2020) (п.1). Вартість послуг виконавця за цим Актом та відповідно до розрахунку фактичних витрат складає 8000, 00 грн (п.2).
Надання адвокатом Каплею Аліною Степанівною правової допомоги ТзДВ «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ». у Господарському суді Львівської області при розгляді справи №914/1650/20 підтверджується її участю у судових засіданнях та подання нею позовної заяви та інших документів у справі.
Від відповідача клопотань про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката та заперечень стосовно неспівмірності заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції не надходило.
Аналізуючи розмір витрат, понесених на правову допомогу позивачем у даній справі, з урахуванням наведених критеріїв, визначених ч. 5 ст. 129 ГПК України, та у співвідношенні зі здійсненим адвокатом позивача обсягом і видами правової допомоги, суд дійшов висновку, що заявлені до стягнення позивачем витрати на правову допомогу у розмірі 8 000,00 грн є обґрунтованими, реальними та становлять розумний розмір витрат.
Відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, позовні вимоги задоволено частково, тосуд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що витрати на правову допомогу, також, підлягають пропорційному відшкодуванню відповідачем, а саме у розмірі 7835,76 грн.
Колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 26.01.2021 відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника висновків місцевого господарського суду не спростовують.
Відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір, сплачений за апеляційну скаргу, покласти на скаржника.
Керуючись ст.ст. 269, 270, 271, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд,
П О С Т А Н О В И В :
1.          Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропромислове підприємство «Львівське» б/н від 22.02.2021 залишити без задоволення.
2.          Рішення Господарського суду Львівської області від 26.01.2021 у справі № 914/1650 залишити без змін.
3.          Судовий збір сплачений за апеляційну скаргу покласти на апелянта.
4.          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Строки та порядок оскарження постанов апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.
5.          Розгляд клопотання щодо судових витрат призначити до розгляду  на 29.06.2021.

Головуючий суддя                                                                       О.С. Скрипчук

Суддя                                                                                          М.Б. Желік 

Суддя                                                                                 О.Л. Мирутенко