Дата документу 28.07.2021 Справа № 314/4388/20

Запорізький Апеляційний суд

 
ЄУН 314/4388/20	Головуючий у 1-й інстанції Мануйлова Н.Ю. Повний текст рішення складено 20.01.2021	
Пр. № 22-ц/807/1274/21	Суддя-доповідач Гончар М.С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 липня 2021 року                                        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача)        Гончар М.С. 
суддів                                Кримської О.М., Подліянової Г.С., 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 20 січня 2021 року у справі за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (далі – Банк) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості 
ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року Банк звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.с.2-5), в якому просив стягнути з відповідача на користь Банку заборгованість за кредитним договором б/н від 04.02.2015 року станом на 22.09.2020 року у розмірі 17346,20 грн., яка складається з: 12186,90 грн. - заборгованості за тілом кредиту; в т.ч. 00,00 грн. – заборгованості за поточним тілом кредиту; 12186,90 грн. – заборгованості за простроченим тілом кредиту; 00,00 грн. – заборгованості за відсотками; 5159,30 грн. – заборгованості за простроченими відсотками; 00,00 грн. – заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит відповідно до ст. 625; 00,00 грн. – пені; 00,00 грн. – комісії, а також судовий збір 2102,00 грн.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю першої інстанції Мануйлову Н.Ю. (а.с. 70).
Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 73) у цій справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін.
Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 20 січня 2021 року (а.с. 88-91) у задоволенні позову Банку у цій справі відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, Банк у своїй апеляційній скарзі (а.с. 96-98) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Банку задовольнити в повному обсязі, стягнути з відповідача судові витрати.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 107).
Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 23 лютого 2021 року (а.с. 108), справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України (а.с. 109).
В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. 
Відповідач ОСОБА_1 не скористалась своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу Банку у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом.
Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.
В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
Проте, має місце відповідне навантаження судді-доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді фактично працює 15 суддів).
Також, суддя-доповідач перебувала у щорічній відпустці з 09 червня 2021 року по 23 липня 2021 року включно (а.с.115).
В автоматизованому порядку суддею Кримською О.М. у цій справі замінено суддю Маловічко С.В. у зв`язку із тривалою відпусткою останньої (а.с. 116).
Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга Банку у цій справі підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 367 ч. 4 ЦПК України).
Згідно із ст. 374 ч. 1 п. 2 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю і ухвалити нове рішення.
Згідно із ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови.
В силу вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення …та ухвалення нового рішення …є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.
Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи Банку у задоволенні позову у цій справі у повному обсязі, керувався ст.ст. 12, 13, 76-81, 141, 206, 259, 263-265, 268, 279 ЦПК України та виходив із такого.
Встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до Юанку з метою отримання банківських послуг, через що підписала заяву б/н від 04.02.2015, відповідно до якої отримала кредит у розмірі 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. 
Відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 22.09.2020 виникла заборгованість – 17346,20 грн., яка складається з: в т.ч. 00,00 грн. – заборгованості за поточним тілом кредиту; 12186, 90 грн. – заборгованості за простроченим тілом кредиту; 00,00 грн. – заборгованості за відсотками; 5159,30 грн. – заборгованості за простроченими відсотками; 00,00 грн. – заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит відповідно до ст. 625; 00,00 грн. – пені; 00,00 грн. –комісії.
Представник відповідачки просив суд першої інстанції застосувати строк позовної давності, оскільки з виписки за договором, наданої банком, вбачається, що ОСОБА_1 не було здійснено жодного платежу щодо погашення заборгованості (відзив сторони відповідача на позовну заяву Банку а.с. 84-85). Позивач самостійно здійснював списання грошових коштів з соціальної картки відповідача на іншу картку, на яку було встановлено кредитний ліміт у розмірі 7740,00 грн. Однак, як зазначав представник відповідачки, автоматичне списання банком суми з картки позивача в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором не перериває строку позовної давності, оскільки банк самостійно здійснює списання грошових коштів, і боржник при цьому не вчиняє будь-яких активних дій, які б стали підставою для переривання.
Із зазначеною позицією представника відповідача суд першої інстанції погодився частково з огляду на таке.
Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересів. Загальна позовна давність встановлено тривалістю у три роки.
Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Початок перебігу загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.
З виписки за договором № б/н станом на 24.09.2020 (а.см. 61-64) вбачається, що, всупереч твердженню представника відповідачки щодо нездійснення ОСОБА_1 жодного платежу щодо погашення заборгованості, остання таки вчиняла платежі, зокрема 13.07.2015 було здійснено поповнення картки готівкою у відділення банку на суму 441,73 грн.; 01.10.2016 було здійснено переказ коштів у відділенні банку. Останній платіж, відповідно до зазначеної виписки, вчинений відповідачкою задля погашення заборгованості 03.10.2016 – поповнення карти готівкою у відділенні банку на суму 500 грн., отже з цієї дати позивачу було відомо про порушення відповідачем умов кредитного договору, а тому саме з цієї дати і розпочався перебіг строку позовної давності.
Не може вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, зокрема, списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього. Такий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 08.11.2017 по справі № 401/6656/12-ц. 
Автоматичне погашення простроченої заборгованості, відображене у зазначеній виписці, не може призводити до переривання позовної давності, адже банк самостійно здійснює списання грошових коштів, і боржник, при цьому, не вчиняє будь-яких активних дій, які б стали підставою для переривання. Зазначене відповідає висновку ВС, викладеному у постанові від 13.01.2020 по справі № 442/5498/16-ц.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції вважав, що перебіг строку позовної давності починається для позивача з дати вчинення останнього платежу відповідачем за зазначеним кредитним договором, тобто з 03.10.2016. В той же час, із позовом про стягнення коштів з ОСОБА_1 позивач звернувся 20.10.2020, тобто після спливу строку позовної давності.
Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення рішення.
Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Представник відповідача скористався правом, передбаченим ст. 267 ЦК України, та звернувся до суду із заявою про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності.
Відповідно до п. 1 ст. 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства).
Виходячи з наведених обставин та відповідно до вищенаведених норм права, суд першої інстанції дійшов висновку, що позов Банку у цій справі не підлягає задоволенню.
Проте із такими висновками суду першої інстанції у цій справі погодитись не можна з таких підстав.
Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України – питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду. 
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі не відповідає.
Суд першої інстанції у порушення вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України не сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи, має місце у цій частині неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального прав, рішення суду першої інстанції ґрунтується на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України.
Так, апеляційним судом встановлено, що відповідач через свого представника у суді першої інстанції (відзив а.с. 81-83) наполягала на застосуванні у цій справі правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, оскільки, вона з будь-якими Тарифами та Умовами Банку не знайомилась, останні не підписувала, розмір будь-яких відсотків, пені та комісії тощо з Банком не узгоджувала, проти укладення будь-якого договору з Банком заперечувала, і лише додатково просила суд першої інстанції застосувати позовну давність у цій справі.
Разом із тим, суд першої інстанції у порушення вимог ст. 264 ЦПК України самостійно не визначив характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору та не врахував у цій справі, що підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, тому зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.
Апеляційним судом встановлено, що з урахування правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, у цій справі у суду першої інстанції були відсутні підстави вважати, що при укладенні вищезазначеного договору № б/н від 04.02.2015 року ОСОБА_1 з Банком (назву Банку змінено на АТ «КБ «ПРИВАТБАНК», копія Статуту а.с. 59 зворот), Банк дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку Банку не повернуті (належні, допустимі докази у цій с праві відсутні та стороною відповідача апеляційному суду не надані), а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час (тому позовна давність у цій справі за заявою представника відповідача не могла бути застосована судом першої інстанції та не може бути застосована апеляційним судом в якості самостійної підстави для відмови у задоволенні позову Банком), що свідчить про порушення його прав, апеляційний суд встановив, що Банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд – шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми коштів 12186,90 грн.
Стороною відповідача у цій справі належними, допустимими доказами не спростовано факту отримання вищезазначених грошових коштів від Банку.
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги Банку лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції у цій справі є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням вимог ЦПК України.
За таких обставин, апеляційну скаргу Банку слід задовольнити частково, рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 20 січня 2021 року у цій справі слід скасувати, ухвалити у цій справі нове рішення, яким позов Банку задовольнити частково, стягнути з  ОСОБА_1  на користь Банку 12186,90 грн. в іншій частині позовних вимог Банку слід відмовити за їх необґрунтованістю.
Крім того, в силу вимог ст. 141 ч. 13 ЦПК України у разі задоволення апеляційної скарги та позову Банку у цій справі лише частково при вищевикладених обставинах, останній має право на стягнення з відповідача ОСОБА_1 судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог Банку у сумі 2111,20 грн. (розрахунок: судовий збір, сплачений Банком за подачу позову до суду першої інстанції 844,50 грн. (розрахунок: сума задоволених позовних вимог 12186,90 грн. * судовий збір 2102,00 грн. (а.с. 1) /сума заявлених позовних вимог 17346,20 грн. = 844,50 грн. – судовий збір за першу інстанцію + судовий збір за апеляцію 844,50 грн. *150%/100% = 1266,75 грн. = 2111,30 грн.)

Керуючись ст.ст. 7, 12, 81-82, 89, 141, 367, 369, 371-372, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.
Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 20 січня 2021 року у цій справі скасувати.
Ухвалити у цій справі нове рішення.
Позов АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1 (РНОКПП  НОМЕР_1 ) на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (ЄДРПОУ 14360570) 12186,90 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (ЄДРПОУ 14360570) судові витрати, пов`язані із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій, у вигляді судового збору у розмірі 2111,20 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 28.07.2021 року.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Кримська О.М.	Подліянова Г.С.