ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2021 року м. Херсон
єдиний унікальний номер справи 648/4029/20
номер провадження 22-ц/819/1292/21

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача) Базіль Л.В.,
суддів: Орловської Н.В.,
                         Приходько Л.А.,
секретар Дундич А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 20 квітня 2021 року, ухвалене у складі судді Бугрименка В.В. зі складенням повного тексту судового рішення 26.04.2021 року в цивільній справі №648/4029/20 за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:
       У грудні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів, посилаючись на те, що 04.02.2017 року ОСОБА_1 отримала від неї товар (одяг та побутові товари) на суму 38050 доларів США та зобов`язалася розрахуватися за нього до 25.12.2019 року, про що склала відповідну розписку.
       Однак, станом на момент звернення до суду, відповідачка лише частково сплатила кошти за товар, а саме в розмірі 20135 доларів США, решту – 13865 доларів США, ОСОБА_1 відмовляється повертати.
       Посилаючись на те, що відповідачка відмовляється їй сплатити решту коштів за отриманий товар, щодо якості якого, як в момент його отримання так і в подальшому не висловлювала жодного зауваження, просила суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь грошову суму в розмірі 14285 доларів США 52 центи, що складається з: 13865 доларів США - сума боргу, 420 доларів США 52 центів – три відсотки річних. Стягнути з ОСОБА_1 судові витрати.
       Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 20 квітня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 14285 доларів США 53 центи США, що складається з боргу в сумі 13865 доларів США та 3% річних в сумі 420 доларів США 50 центів США.
              Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 4050 гривень.
       Не погоджуючись із вказаним рішення суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення повністю і закрити провадження у справі, оскільки на її думку між сторонами склалися господарські відносини, оскільки між сторонами був укладений договір купівлі - продажу бізнесу, а не товару, на що суд першої інстанції не звернув уваги та розглянув справу в порядку цивільного судочинства, тоді як справа має розглядатися господарським судом. 
       Вказує на те, що суд не надав належного значення тому факту, що за домовленістю сторін, грошові кошти за товари мали повертатися кожного робочого дня в розмірі 40% від отриманого за торговий день прибутку з продажу товару. Дата повернення коштів за товар – до 25.12.2019 року була визначена позивачем, як дата реалізації усього переданого товару. 
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
В ході апеляційного розгляду ОСОБА_1 підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги, з підстав у ній викладених.
Відповідач ОСОБА_2 та її адвокат Мельниченко М.С. будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. Від адвоката Мельниченко М.С. надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. 
Виходячи з приписів ч.2 ст.372 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що неявка відповідача та його представника, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Ухвалюючи рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь 
 ОСОБА_2 кошти в сумі 14285 доларів США 53 центи США, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач належним чином не виконала свого зобов`язання щодо сплати ОСОБА_2 повної ціни за отриманий товар у строки, визначені сторонами у розписці від 04.02.2017 року, тому дійшов висновку про обгрунтованість заявлених вимог та задовольнив їх. 
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки він узгоджується з вимогами чинного законодавства та ґрунтується на матеріалах справи. 
Статтею 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).
Згідно з ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до ст.692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами (ч.2,3 ст.692 ЦК України).
Судом першої інстанції встановлено та не заперечувалося сторонами, що 04 лютого 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу товарів, відповідно до якого відповідачка зобов`язалася повернути позивачці грошові кошти у сумі 38050 доларів США за отриманий товар у строк до 25.12.2019 року, що підтверджується розпискою, засвідченою підписами сторін (а.с. 6).
Сторони не оспорювали і того факту, що відповідач станом на 29 грудня 2020 року повернула лише частину коштів за отриманий товар в розмірі 20135 доларів США.
З урахуванням наведених норм закону та встановлених у справі обставин, зважаючи на те, що відповідач у визначений у договорі купівлі-продажу строк не сплатила повну ціну за отриманий товар, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_1 на користь 
 ОСОБА_2 борг в сумі 13865 доларів США та 420 доларів США 50 центів США в якості 3% річних за порушення грошового зобов`язання, виходячи з розрахунку наданого позивачкою та не спростованого відповідачем.
Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, тому підлягають відхиленню апеляційним судом.
Так, доводи апеляційної скарги щодо того, що між сторонами виникли господарські відносини, а тому справа повинна розглядатися господарським судом є безпідставними.
У відповідності до ч.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Із викладеного слідує, що у порядку цивільного судочинства мають вирішуватися спори ті з них, де хоча б одна зі сторін є фізичною особою, за умови, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивачки, є порушеними, оспореними чи невизнаними.
Приписами п. 1 ч.1 ст. 20 ГПК України регламентовано, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи – підприємці.
Аналіз зазначених положень закону дає підстави дійти висновку, що в основу диференціації (розмежування) судової юрисдикції між справами, які законодавцем віднесені до компетенції судів цивільної чи господарської юрисдикції, покладено наявність декількох обставин, які мають існувати одночасно, а саме - суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин, а також наявність у нормах прави, прямої вказівки на розгляд конкретного спору у межах тієї чи іншої юрисдикції. 
У пунктах 5.17, 5.18 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.02.2020 року у справі №916/385/19 зазначено, що набуття статусу фізичної особи-підприємця не означає, що усі подальші правовідносини за участю цієї особи мають ознаки господарських, а спори з її участю належать до господарських, адже фізична особа продовжує діяти як учасник цивільних відносин, зокрема, укладаючи правочини для забезпечення власних потреб, придбаваючи нерухоме та рухоме майно. Вирішення питання про юрисдикційність спору за участю ФОП залежить від того, виступає чи не виступає фізична особа як сторона у спірних правовідносинах суб`єктом господарювання, та чи є ці правовідносини господарськими.
Із матеріалів справи вбачається, та сторонами під сумнів не ставиться та обставина, що на момент укладення договору купівлі-продажу товару від 04.02.2017 року, щодо однієї із сторін правочину, а саме ОСОБА_2 16.11.2016 року державним реєстратором було здійснено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця.
Крім того, зміст розписки від 04.02.2017 року не містить будь-яких відомостей з приводу того, що під час укладення договору, ОСОБА_1 підписувала його, як фізична особа-підприємець, застереження з цього приводу у правочині відсутні. Не обумовлена сторонами і та обставина, що укладення договору, покликане здійсненням ОСОБА_1 підприємницької діяльності. 
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов підставного висновку щодо наявності правових підстав для вирішення та розгляду даної справи в порядку цивільного судочинства.
За таких умов, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що договір купівлі-продажу товару було укладено між суб`єктами господарської діяльності, а тому підстави для прийняття судом апеляційної інстанції рішення про закриття провадження у справі, як про те просить апелянт, колегія суддів не вбачає.
Посилання ОСОБА_1 на те, що дата визначена в розписці 25.12.2019 року - це дата реалізації товару, а не повернення коштів не заслуговують на увагу, як такі, що не підтверджені належними доказами. Як слідує із змісту розписки, вона підписана обома сторонами, написання розписки та її підпис відповідачкою не оспорюється, дата повернення коштів в розписці чітко визначена - до 25.12.2019 року. Зазначені обставини підтверджують волевиявлення сторін правочину та узгодження між ними домовленостей щодо кінцевої дати остаточного виконання зобов`язання у повному обсязі. 
Крім того, часткове виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань, а саме повернення частини коштів за товар, свідчить як про прийняття та визнання нею умов та природи правочину на момент його укладення, так і про згоду щодо всіх істотних умов договору. 
Посилання апелянта на те, що за умовами договору вона мала сплачувати позивачці 40% відсотків від отриманого прибутку з продажу товару є безпідставними, оскільки зазначаючи про вказану обставину, всупереч ст. 12,81 ЦПК України, апелянт не наводить належних та допустимих доказів на підтвердження вказаної обставини, а зміст укладеної між сторонами розписки такої інформації не містить. 
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 20 квітня 2021 року у даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Повний текст постанови складено 14.09.2021 року. 
Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

               Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
               Рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 20 квітня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий                               Л.В.Базіль

Судді:      Н.В. Орловська 

        Л.А.Приходько