ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2021 р.	Справа № 520/6537/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Курило Л.В.,
Суддів: Богаченка С.І. ,  Кононенко З.О. ,
за участю секретаря судового засідання Сузанського О.І.
представника позивача Уманця А.І.
представника відповідача Чипігіна А.О.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.06.2021, головуючий суддя І інстанції: Котеньов О.Г., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 17.06.21 року по справі № 520/6537/21
          за позовом            ОСОБА_1  
          до           Харківського зонального відділу Військової служби правопорядку                   
          про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ), звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якому просив суд:
- визнати протиправними дії Харківського Зонального відділу Військової служби правопорядку, які полягають у необ`єктивному розгляді звернення ОСОБА_1 від 10 листопада 2020 року, відповідь на яке оформлено листом Харківського Зонального відділу Військової служби правопорядку від 06.04.2021 за №1213;
- зобов`язати Харківський Зональний відділ Військової служби правопорядку повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 10 листопада 2020 року та в процесі розгляду звернення перевірити та встановити, чи вчинилися ОСОБА_1 правопорушення у період проходження ним військової служби та чи є його поранення та контузії наслідком: вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення, вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю.
Також позивач просив суд зобов`язати Харківський Зональний відділ Військової служби правопорядку відповідно до ст. 382 КАС України подати у 15 денний строк після набрання чинності рішення, звіт про виконання судового рішення.
В обґрунтування позову вказав, що відповідачем при розгляді звернення не враховано та не надано оцінки поясненням позивача, викладеним у зверненні, нормативно-правовим актам, які діяли під час отримання позивачем поранення, та діючим нормативно-правовим актам, документам, поданим позивачем разом зі зверненням, що призвело до необ`єктивного та упередженого розгляду звернення. Зазначені  обставини  зумовили  звернення  позивача  до суду з  цим  позовом задля  захисту  своїх порушених  прав.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17.06.2021 у задоволенні позову ОСОБА_1  до  Харківського зонального відділу військової служби правопорядку  про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії -  відмовлено.
Позивач, не погодившись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи,  які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати вказане рішення, а позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Так, в апеляційній скарзі позивач зазначає, що при розгляді звернення відповідач не надав жодної оцінки поясненням позивача, наданим у зверненні, зокрема, що позивач не був у стані   алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння у період проходження військової служби,  ніколи собі не спричиняв тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю, щодо позивача не проводились дізнання та дисциплінарне провадження при отриманні ним поранення або контузії в умовах бойових дій. 
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, вважає її доводи  необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.06.2021 - без змін. 
Представник позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити.
Представник відповідача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції заперечував проти вимог апеляційної скарги, просив її відхилити.
Відповідно до    ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши  рішення суду, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке .
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 10.11.2020 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив:
1. Перевірити та виявити чи вчинялись ОСОБА_1 у період проходження ним військової служби кримінальні, адміністративні та дисциплінарні правопорушення, а також під час отримання ним поранення та контузії у період проходження військової служби.
2. В процесі розгляду даного звернення перевірити та встановити чи є поранення та контузії позивача наслідком:
2.1. Вчинення позивачем злочину або адміністративного правопорушення?
2.2. Вчинення позивачем дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння?
2.3. Навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю?
Також, позивач у вказаній заяві зазначив, що бажає взяти участь у розгляді даного звернення через свого представника - адвоката Уманця Андрія Ігоровича(а.с. 9-11).
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду у справі №520/1096/21 від 12.03.2021 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Харківського Зонального відділу Військової служби правопорядку (61001, м. Харків, майдан Героїв Небесної Сотні, б. 6) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії – задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Харківського Зонального відділу Військової служби правопорядку, яка полягає у не запрошенні адвоката Бібарсова Каміля Інверовича на розгляд заяви ОСОБА_1 від 10 листопада 2020 року адресованої Харківському Зональному відділу Військової служби правопорядку. Зобов`язано Харківський Зональний відділ Військової служби правопорядку повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 10 листопада 2020 року адресовану Харківському Зональному відділу Військової служби правопорядку з дотриманням вимог ст. 18 та 19 Закону України “Про звернення громадян” з урахуванням висновків суду.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.  
Відповідач, на виконання рішення суду у справі 520/1096/21, 06.04.2021 повторно розглянув звернення позивача за участю його представника та у відповіді від 06.04.2021 №1213 зазначив про неможливість встановлення факту притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та встановлення причин притягнення до неї (у разі їх наявності).  
Військова служба правопорядку у Збройних Силах України створена 07.03.2002 та не є правонаступником будь-якого правоохоронного органу. 
Відповідач повідомив, що встановити чи порання та контузії позивача наслідком:
- вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення;
- вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння?
- навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю не представляється можливим.
Також,  запропоновано позивачу звернутися до правонаступників військової прокуратури СРСР, якою є прокуратура РФ, для отримання більш детальної інформації по обставинам його поранення(контузії), і чи були останні наслідком його протиправних дій(а.с. 12-13). 
Позивач, не погоджуючись з діями відповідача щодо  розгляду вказаного звернення,  звернувся з позовом до суду.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач надав відповідь у межах дозволених законом та правомірно не здійснював констатацію обставин, що відображені у доданих до звернення документах, оскільки не мав на це правових підстав та правомочностей.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.
Відповідно до ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч.1 ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Частиною 2 статті 34 Конституції України встановлено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Відповідно до ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Суспільні відносини з приводу розгляду та вирішення звернень громадян, а також обігу наданої у відповідь на такі звернення інформації унормовані, насамперед, приписами Закону України "Про інформацію" від 02.10.1992 №2657-XII, Закону України "Про розгляд звернень громадян" від 02.10.1996   №393/96-ВР, Закону України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 №2939-VI.
Відповідно до ст. 5 Закону України "Про інформацію" від 02.10.1992р. №2657-XII (далі за текстом - Закон №2657-XII) кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
Статтею 20 Закону № 2657-XII встановлено, що за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.
Згідно з  ч.1 ст.1 Закону України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 №2939-VI (далі за текстом - Закон № 2939-VI) публічна інформація – це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Закону №2939-VI право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.
Статтею 12 Закону №2939-VI встановлено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації – фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації – суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.13 Закону №2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.У п.6 ч.1 ст.14 Закону №2939-VI визначено, що розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.
Отже, Харківський зональний відділ Військової служби правопорядку належить до категорії осіб – розпорядників публічної інформації.
Згідно з ч.1 ст.5 Закону №2939-VI доступ до інформації забезпечується шляхом систематичного та оперативного оприлюднення інформації та надання інформації за запитами на інформацію.
Відповідно до ч.1 ст.19 Закону №2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.
Згідно з п. 5 ч. 1 ст.24 Закону №2939-VI відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації несуть особи, винні у вчиненні таких порушень: надання або оприлюднення недостовірної, неточної або неповної інформації.
Питання практичної реалізації громадянами України, наданого їм статтею 40 Конституції України, права на звернення урегульовано Законом України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 № 393/96 (далі - Закон № 393/96).
Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону № 393/96  громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
За змістом статті 3 Закону № 393/96 під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.
Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.
Відповідно до  статті 5 Закону № 393/96 звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.
Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення).
У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається.
Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону № 393/96 звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.
Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення (частина 3 статті 7 Закону № 393/96) .
Статтею 15 Закону № 393/96 визначкено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.
Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій форміз посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
Відповідно до ч.1 ст. 20 Закону № 393/96 звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
Аналізуючи вказані норми права колегія суддів доходить висновку,  що звернення, яке відповідає вимогам Закону № 393/96, повинно бути прийнято, всебічно та повно розглянуто у встановлені законом строки, та за наявності для того підстав, суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого входить вирішення спірного питання, повинен вжити усіх передбачених законом заходів для поновлення порушеного права особи та усунення причин та умов, які сприяли порушенням. За загальним правилом звернення громадян підлягають розгляду тим суб`єктом, якому вони адресовані. Якщо вирішення порушеного у зверненні питання не належить до повноважень відповідного органу, він повинен переслати його за належністю і повідомити про це громадянина, який подав звернення, для чого встановлено п`ятиденний строк.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03.12.2018 у справі № 804/9185/15.
Матеріалами справи підтверджено, що  заява позивача, на виконання рішення суду у справі 520/1096/21,  06 квітня 2021 року розглянута по суті за участю представника позивача.
Листом від 06 квітня 2021 року №1213 відповідач повідомив заявника про неможливість встановлення факту та  причин притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності. Військова служба правопорядку у Збройних Силах України створена 07.03.2002 та не є правонаступником будь-якого правоохоронного органу, тому інформація про вчинені позивачем злочини у відповідача відсутня.
При цьому, відповідач повідомив, що встановити чи є поранення та контузії позивача наслідком:
- вчинення кримінального або адміністративного правопорушення;
- вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння;
- навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю 
не представляється можливим з огляду на наступне:
- відсутністю у архівних органах РФ відомостей щодо поранень (контузій) та їх обставин;
- відсутністю (знищення) службової картки з можливими дисциплінарними стягненнями;
- ведення, з 1966 по 1991, обліку кримінальних, адміністративних правопорушень військовою прокуратурою СРСР;
- ведення обліку кримінальних, адміністративних правопорушень Військовою службою правопорядку з 2002 року та тільки у Збройних Силах України.
Статтею 1 Закону України "Про Військову службу правопорядку у Збройних Силах України" від 07.03.2002 №3099-ІІІ (далі - Закон №3099-ІІІ) встановлено, що військова служба правопорядку у Збройних Силах України (далі - Служба правопорядку) - спеціальне правоохоронне формування у складі Збройних Сил України, призначене для забезпечення правопорядку і військової дисципліни серед військовослужбовців Збройних Сил України у місцях дислокації військових частин, у військових навчальних закладах, установах та організаціях (далі - військові частини), військових містечках, на вулицях і в громадських місцях; для запобігання злочинам, іншим правопорушенням у Збройних Силах України, їх припинення; для захисту життя, здоров`я, прав і законних інтересів військовослужбовців, військовозобов`язаних під час проходження ними зборів, працівників Збройних Сил України, а також для захисту майна Збройних Сил України від розкрадання та інших протиправних посягань, а так само для участі у протидії диверсійним проявам і терористичним актам на військових об`єктах.
Відповідно до статті 3 Закону №3099-ІІІ основними завданнями Служби правопорядку є:
- виявлення причин, передумов і обставин кримінальних та інших правопорушень, вчинених у військових частинах та на військових об`єктах; розшук осіб, які самовільно залишили військові частини (місця служби);
- запобігання вчиненню і припинення кримінальних та інших правопорушень у Збройних Силах України;
- участь в охороні військових об`єктів та забезпеченні громадського порядку і військової дисципліни серед військовослужбовців у місцях дислокації військових частин, військових містечках, на вулицях і в громадських місцях;
- захист майна Збройних Сил України від розкрадання та інших кримінально протиправних посягань;
- забезпечення безпеки дорожнього руху військових транспортних засобів;
- участь у гарнізонних заходах;
- виконання у передбачених законом випадках рішень про тримання військовослужбовців на гауптвахті;
- забезпечення виконання кримінального покарання стосовно військовослужбовців, які за вироком суду засуджені до тримання у дисциплінарному батальйоні;
- сприяння у межах своєї компетенції органам, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органам досудового розслідування та суду, органам державної влади, органам місцевого самоврядування, органам військового управління, підприємствам, установам, організаціям у виконанні покладених на них відповідно до законів обов`язків;
- участь у протидії диверсійним проявам та терористичним актам на військових об`єктах.
При прийнятті рішення про введення в Україні чи в окремих її місцевостях режиму воєнного або надзвичайного стану на Службу правопорядку додатково покладаються завдання щодо:
- участі у боротьбі з ворожими диверсійно-розвідувальними групами на території України;
- організації збору, супроводження та охорони військовополонених;
- забезпечення дотримання комендантської години в гарнізонах;
- охорони військових об`єктів, військових містечок та їх населення, сприяння його евакуації;
- відновлення та підтримання порядку і дисципліни у військових частинах;
- контролю за рухом транспортних засобів і перевезенням вантажів Збройних Сил України.
Забороняється покладати на Службу правопорядку завдання, не передбачені цим Законом. Ніякі виняткові обставини або накази чи розпорядження посадових осіб не можуть бути підставою для будь-яких незаконних дій або бездіяльності військовослужбовців Служби правопорядку.
Згідно з п. 11 ст. 7 Закону №3099-ІІІ військовослужбовцям Служби правопорядку під час виконання покладених на них завдань надається право: вести облік кримінальних та інших правопорушень у Збройних Силах України та проводити періодичні звірки з даними відповідних прокуратур.
У ході розгляду справи встановлено, що позивач проходив військову службу в Збройних Силах СРСР з 21.04.1982 по 29.06.1984, що підтверджується військовим квитком НОМЕР_1 (а.с. 17-19).
З військового квитка заявника серії НОМЕР_1 , копія якого долучена до матеріалів справи, не вбачається відомостей, що  підтверджують отримання заявником зафіксованої в установленому порядку події будь-якого ушкодження здоров`я під час проходження військової служби (у тому числі і поранення чи контузії).
Водночас Військова служба правопорядку у Збройних Силах України створена 07.03.2002 та не є правонаступником будь-якого правоохоронного органу.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що військовослужбовці Служби правопорядку позбавлені правової можливості обліковувати інформацію відносно військовослужбовців, які проходили військову службу у лавах Збройних Сил СРСР, в тому числі перевіряти та виявляти чи вчинялись військовослужбовцем у вказаний період проходження військової служби кримінальні, адміністративні та дисциплінарні правопорушення, а також встановлювати причинний зв`язок поранення та контузії із можливими правопорушеннями в цей період.
Жодних доказів того, що відповідач є або може бути розпорядником запитуваної інформації, матеріали справи не містять.
Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що позивач звернувся до відповідача із зверненням (заявою), яке відповідає  вимогам Закону України «Про звернення громадян», однак Харківським Зональним відділом Військової служби правопорядку вказане звернення було розглянуте необ`єктивно, колегія суддів зазначає таке.
З наданої відповіді відповідача від 06.04.2021 року № 1213, вбачається, що в розпорядженні органу публічної адміністрації України відсутні будь-які об`єктивні відомості з питань, поставлених позивачем, оскільки документальні матеріали функціонування військової частини Прикордонних військ Комітету Державної безпеки при Раді Міністрів СРСР, дислокованої поза межами Української Радянської Соціалістичної Республіки, періоду існування Держави Союзу Радянських Соціалістичних Республік, за загальним правилом, не знаходяться в розпорядженні держави Україна.
Отримання Відділом ВСП цих матеріалів від органів державної влади Російської Федерації об`єктивно суттєво ускладнено як приписами постанови Кабінету Міністрів України  від 06.02.2019 р. №75, так і значним проміжком часу, що минув від подій 1982-1984 років.
Посилання в апеляційній скарзі на правові позиції, які викладені у постановах  Верховного Суду у справах 826/6825/16, 826/4418/14, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки вказані рішення ухвалені за інших фактичних обставин, ніж у цій справі, та стосуються інших правовідносин.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що дії відповідача у межах спірних правовідносин відповідають критеріям, встановленим частиною 2 статті 2 КАС України, зокрема, вчинені на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, відтак, підстави для задоволення адміністративного позову відсутні, у тому числі і щодо вимоги про встановлення судового контролю.
Як вбачається з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В даному випадку відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, доведено правомірність дій, що оскаржуються.
Доводи апелянта спростовані наведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, а отже підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.06.2021 по справі № 520/6537/21  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Л.В. Курило	
Судді	   	С.І. Богаченко    З.О. Кононенко   	
Повний текст постанови складено  17.09.2021 року