П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
03 серпня 2021 року                                                                       місто Київ
                                                                                                             справа № 752/11820/21
                                                                                                провадження№22-ц/824/9967/2021

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                                   судді-доповідача   Стрижеуса А.М., 
                                   суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.
                                   секретаря: Журавльова Д.Д.
учасники справи      
заявник    -      ОСОБА_1 

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану адвокатом Біликом Володимиром Олексійовичем, на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва, постановлену у складі судді Слободянюк А.В. 26 травня 2021 року,  у справі за завою ОСОБА_1 про забезпечення позову, поданої до подання позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Шевченко Інна Леонтіївна, ОСОБА_3 про визнання права власності на спільне майно, -
 
В С Т А Н О В И В:
У травні 2021 року  ОСОБА_1 звернулася до  Голосіївського районного суду міста Києва із заявою про забезпечення позову до пред`явлення позовної заяви, в якій просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 .
Необхідність забезпечення позову заявник обґрунтував тим, що невжиття заходів забезпечення позову може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення. Зокрема, позивач має намір звернутись до суду з позовом предметом якого буде визначення прав на спільне сумісне майно позивача, відповідача та третьої особи ОСОБА_3 на вказану частини квартири.
Так, заявник вказує, що 21.09.2020 року між нею та ОСОБА_4 було укладено договір позики. Крім того, цього ж дня - 21.09.2020 року, внаслідок шахрайських дій сторонніх осіб, нею також був укладений договір дарування № 1858, згідно якого ОСОБА_1 подарувала Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , з якою у родинних зв`язках ніколи не перебувала. Зазначає, що підписуючи власноруч договір дарування, не читаючи його та не розуміючи його змісту, вважала, що здійснює оформлення документів лише в частині безвідсоткової позики по договору дарування. Як стверджує заявник, після незаконного заволодіння її майном, ОСОБА_2 21.04.2021 року здійснила відчуження частки квартири на користь іншої особи - ОСОБА_3 шляхом укладення договору дарування № 1422. Оскільки відповідачем ОСОБА_2 вже здійснено відчуження спільного майна, є підстави вважати, що без згоди заявника воно може бути відчужено на користь третіх осіб, що у разі невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 26 травня 2019 року у задоволенні заяви відмовлено. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Білик В.О. подав апеляційну скаргу, в якій посилаюсь на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, постановити нову про задоволення заяви про забезпечення позову.
Зазначає, що судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі   помилково зазначено, що предметом майбутнього позову, відповідно до заяви про забезпечення позову, у цій справі є вимоги немайнового характеру - про визнання прав на спільне сумісне майно.
 З  матеріалів цивільної справи № 752/1182/21 та позовної заяви  ОСОБА_1 , яка надійшла до Голосіївського районного суду м. Києва 21 червня 2021 року та присвоєно реєстраційний номер №752  /12450/21 вбачається, що предметом розгляду  справи  визнання договору дарування недійсним.   
Суд першої інстанції належним чином не приділив уваги змісту позовних вимог у заяві та заяві про забезпечення позову, а тому помилково зазначив, що в разі задоволення позову рішення суду не підлягатиме примусовому виконанню, а тому такий захід забезпечення позову як накладення арешту на частину квартири не є співмірним із заявленими вимогами в цій справі.
Сторони правом надання відзиву на апеляційну скаргу відповідно до вимог ст. 360 ЦПК України  не скористались. 
До апеляційного суду представником ОСОБА_1 адвокатом Білик В.О. подано клопотання про розгляд апеляційної скарги без участі позивача та її представника.
За таких обставин, обставин апеляційний суд в складі колегії суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи.
Оскільки справа розглядається за відсутності учасників справи, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч.5 ст.268 ЦПК України).
Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали справи і перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд в складі колегії суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції з заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, зі змісту якої вбачається, що предметом спору, у цілях якого було подано заяву про забезпечення позову, є визначення прав на спільне сумісне майно , а саме: на Ѕ частину квартири, що розташована за адресою, АДРЕСА_1 . (а.с.16)
Заву обґрунтовувала тим, що оскільки відповідачем на сьогоднішній день вже здійснено відчуження спільного майна, а саме: Ѕ частину  квартири, що розташована за адресою, АДРЕСА_1 ., яку було подаровано 21 квітня 2021 року ОСОБА_3 , а тому є підстави вважати, що без згоди заявника воно може бути відчужено на користь третіх осіб, а тому не  невжиття заходів забезпечення позову може у подальшому зробити неможливим виконання рішення.
Постановляючи оскаржувану ухвалу про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що предметом  майбутнього позову, відповідно до заяви про забезпечення позову, у цій справі є позовні вимоги немайнового характеру про визнання прав на спільне сумісне майно. В разі задоволення позову рішення суду не підлягатиме примусовому виконанню, а тому такий захід забезпечення позову як накладення арешту на частину квартири не є співмірним із заявленимивимогами у цій справі.
Також, вказуючи про протиправне відчуження частини квартири іншій особі - ОСОБА_3 , заявником не надаються докази, що підтверджують стверджувані ним обставини. Отже, за відсутності інформації про всіх власників квартири накладення арешту на Ѕ частини квартири може призвести до обмеження прав іншого співвласника на частку у майні, з приводу якої відсутній спір. У зв`язку з чим суд позбавлений можливості прийти до обґрунтованого висновку, щодо неможливості порушення прав третіх осіб у разі забезпечення позову та співмірності заходів забезпечення позову, які просить застосувати заявник, заявленим вимогам.
            Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Положеннями ч. 1 ст.151 ЦПК України передбачено, що у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено зокрема: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.  
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.      
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми (ст.ст. 77-80 ЦПК України).
Відповідно до п.4  Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
При вжитті заходів забезпечення позову судом необхідно враховувати зміст позовних вимог, співмірність вжитих заходів із вимогами та вид забезпечення позову (пункт 3 і 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).
Таким чином, накладення арешту на майно, як спосіб забезпечення позовних вимог, може бути застосовано судом не тільки у випадку існування загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а й за наявності реальної ймовірності такого відчуження.
Однак, звертаючись із заявою про забезпечення позову, заявником не надано жодних належних і допустимих доказів на підтвердження того, що невжиття цих заходів унеможливить виконання рішення суду, не надано належних доказів щодо наявності співмірності заявлених позовних вимог заходам забезпечення позову і необхідності накладення арешту на це майно.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України апеляційний суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну ОСОБА_1 , подану адвокатом Білик Володимиром Олексійовичем - залишити без задоволення.
Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 26 травня 2021 року - залишити без змін.
            Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
Суддя-доповідач:                                         А.М. Стрижеус
Судді:                                                            Л.Д. Поливач            
                                                                       О.І. Шкоріна