ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2021 року	Львів	Справа № 260/2242/20 пров. № А/857/9946/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                      Святецького В.В.          
суддів                                                                            Гудима Л.Я., Довгополова О.М.
з участю секретаря судового засідання                     Хітрень О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 березня 2021 року в справі №260/2242/20  (головуючий суддя Іванчулинець Д.В., м. Ужгород) за позовом ОСОБА_1 до Ужгородського зонального відділу Військової служби правопорядку, Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -
ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Ужгородського зонального відділу Військової служби правопорядку, в якому просив: а) визнати протиправними дії Ужгородського зонального відділу Військової служби правопорядку щодо ненарахування та не виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року; 
б) зобов`язати Ужгородський зональний відділ Військової служби правопорядку нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року. 
Протокольною ухвалою від 07 грудня 2020 року до участі у справі в якості співвідповідача було залучено Військову частину НОМЕР_1 , оскільки начальник Ужгородського зонального відділу Військової служби правопорядку безпосередньо підпорядковується командиру військової частини НОМЕР_1 , а тому рішення щодо виплати грошового забезпечення та всіх інших виплат, в тому числі і індексації грошового забезпечення позивачу здійснюється на підставі наказів командира військової частини. 
Рішенням від 29 березня 2021 року Закарпатський окружний адміністративний суд позов задовольнив повністю.
Визнав протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року.
Зобов`язав військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. 
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує, що суд першої інстанції безпідставно залучив Військову частину НОМЕР_1 до участі у справі в якості співвідповідача, оскільки нарахування та виплата грошового забезпечення позивачу здійснювалася в Ужгородському зональному відділі Військової служби правопорядку, а не у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується відповідними довідками.
Відповідно до Закону України ,,Про Військову службу правопорядку у Збройних Силах України” Ужгородський зональний відділ Військової служби правопорядку – це структурний підрозділ Військової служби правопорядку, а саме – окремий орган управління.
Крім того, відповідно до норм Закону України ,,Про індексацію грошових доходів населення” індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів та поводиться за основним місцем роботи.  
Таким чином, рішення суду першої інстанції, яким визнано неправомірними дії військової частини та зобов`язано вчинити відповідні дії є незаконним, оскільки ухвалене до неналежного відповідача. 
З огляду на викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому спростовує доводи відповідача про невідповідність рішення суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права. Просить відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач заперечив вимоги апеляційної скарги з мотивів її необґрунтованості,  просив відмовити в її задоволенні. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Суд встановив та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 у період з 30 листопада 2010 року по 01 квітня 2020 року проходив військову службу на посаді начальника Ужгородського зонального відділу Військової служби правопорядку.
Наказом начальника Генерального штабу – Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 03.02.2020р. № 60 полковника ОСОБА_1 звільнено з військової служби на підставі п. ,,б” (у запас) ч. 5 ст. 26, пп. ,,б” (за станом здоров`я) Закону України ,,Про військовий обов`язок і військову службу”.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 за № 72 від 01 квітня 2020 року позивач з 01квітня 2020 року виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення (а.с.24).
Станом на день звільнення – 01 квітня 2020 року позивачеві індексацію заробітної плати не виплачено. Дана обставина відповідачем справи не заперечується.
Листом у відповідь на заяву ОСОБА_1 від 16.05.2020 стосовно нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.06.2016 по 01.03.2018 повідомлено, що згідно статті 51 Бюджетного кодексу України, статті 5 Закону України ,,Про індексацію грошових доходів населення”, пункту 6 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, індексація грошових доходів населення здійснюється в межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів. Разом з тим, у межах наявного фінансового ресурсу можливості виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України у січні 2016 року – лютому 2018 року у Міноборони не було, а тому фінансування на виплату індексації не здійснювалося. Окрім того, механізму нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за попередні періоди немає (а.с.6).
Вважаючи дії відповідача щодо не нарахування та не виплати передбаченої нормами законодавства України індексації його грошових доходів протиправними, з метою належного захисту порушеного права на своєчасне одержання винагороди за працю позивача звернувся з даним адміністративним позовом до суду.
Задовольняючи повністю адміністративний позов, суд першої інстанції керувався тим, що відсутність належного бюджетного фінансування не може бути підставою для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу індексації грошового забезпечення, оскільки індексація заробітної плати (грошового забезпечення) є одним із способів забезпечення державних соціальних стандартів і нормативів, тому держава не може односторонньо відмовитись від взятих на себе зобов`язань. Проте оскільки позивач на час проходження військової служби перебував на посаді начальника Ужгородського зонального відділу Військової служби правопорядку, він безпосередньо підпорядковувався командиру Військової частини НОМЕР_1 і рішення щодо виплати грошового забезпечення та всіх інших виплат, в тому числі й індексації грошового забезпечення здійснювалося на підставі наказів командира військової частини. А тому суд дійшов висновку, що зобов`язати нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення слід відповідача – Військову частину НОМЕР_1 .
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до  ст. 1 Закону України ,,Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”  соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з ч. 3  ст. 9 Закону України ,,Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”  грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених  Конституцією України  гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає  Закон України ,,Про індексацію грошових доходів населення”.
Відповідно до  ст. 1 Закону України ,,Про індексацію грошових доходів населення індексація грошових доходів населення”  індексація - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення (ст. 2 Закону України ,,Про індексацію грошових доходів населення”).
Відповідно до  ст. 4 Закону України ,,Про індексацію грошових доходів населення”  індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього  Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.
Згідно з ч.1, ч.2, ч.6  ст. 5 Закону України ,,Про індексацію грошових доходів населення”  підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів. Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.
Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078  затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі Порядок № 1078).
Відповідно до п.1 Порядку № 1078 цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.
Відповідно до п. 1-1 Порядку № 1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 р. - місяця опублікування  Закону України від 6 лютого 2003 р. № 491-IV ,,Про внесення змін до Закону України ,,Про індексацію грошових доходів населення”.
Згідно з п.2 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.
Згідно з п.5 Порядку № 1078 у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.
Відповідно до п. 6 Порядку № 1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких проводяться відповідні грошові виплати населенню, а сааме, зокрема, 1) підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів; 2) підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету. У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговості його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході.
Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.
На підставі аналізу вищенаведених положень законодавства, слід дійти висновку, що індексація грошового забезпечення як складова грошового забезпечення військовослужбовців є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 20 листопада 2019 року по справі № 620/1892/19.
Водночас, судом встановлено та не заперечується відповідачем, що за період з 01.01.2016 по 01.03.2018 позивачу не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення.
В якості підстави для не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення, відповідач посилається на відсутність необхідного фінансового ресурсу у Міноборони для виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, а також на роз`яснення Міністерства соціальної політики України від 16.04.2015та від 09.06.2016, в яких зазначено про відсутність механізму нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за попередні періоди.
Колегія суддів зауважує, що проведення індексації, в тому числі, грошового забезпечення військовослужбовців, а також обмеження реалізації цих норм не може відбуватися за телеграмами, роз`ясненнями, в тому числі  Міністерства соціальної політики України, вказівками командирів військових частин, роз`яснень міністерств, тощо.
Відсутність фінансового ресурсу для виплати індексації грошового забезпечення, не звільняє відповідача від обов`язку діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та Законами України.
Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  від 1952 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У справі ,,Кечко проти України” Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу №1  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи припинити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне законодавство передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п. 23 рішення від 08.11.2005, заява №63134/00).
Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних й чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.
У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Відтак, колегія суддів зазначає, що обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування індексації грошового забезпечення, що є предметом спору у цій справі.
Необґрунтованими вважає колегія суддів і твердження скаржника про те, що проведення індексації грошових доходів здійснюється виключно у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, оскільки частина шоста  статті 5 Закону №1282-XII, на яку покликається відповідач, не обмежує проведення передбачених чинним законодавством України виплат, а вказує на джерела походження цих коштів.
Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 19 липня 2019 року у справі №240/4911/18 (№К/9901/12055/19), а відповідно до ч. 5  ст. 242 КАС України  суд при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що чинним законодавством України гарантоване право позивача на проведення індексації його грошових доходів у разі настання обставин, передбачених статтею 4 Закону, наведені відповідачем доводи не позбавляють обов`язку останнього провести таку, а тому дії відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу індексації грошового забезпечення у період з 01.01.2016 по 01.03.2018 є протиправними.
Між тим, колегія суддів не погоджується з судом першої інстанції, що зобов`язати здійснити нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення слід Військову частину НОМЕР_1 , оскільки відповідно до норм Закону України ,,Про індексацію грошових доходів населення” індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів та проводиться за основним місцем роботи (ст.ст. 9, 10 ).
З матеріалів справи встановлено, що основним місцем роботи позивача був Ужгородський зональний відділ Військової служби правопорядку, який відповідно до довідки від 22.04.2021 №10/1578 здійснював нарахування та виплату грошового забезпечення позивача, а тому дії щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення позивача  необхідно зобов`язати вчинити саме Ужгородський зональний відділ Військової служби правопорядку.
Покликання суду першої інстанції на те, що нарахування грошового забезпечення позивача, який перебував на посаді начальника Ужгородського зонального відділу Військової служби правопорядку та забезпечував виплату грошового забезпечення підпорядкованому особовому складу, здійснювалося на підставі розпорядчих документів командира Військової частини НОМЕР_1 , лише виключає протиправність дій зонального відділу. 
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, проте вважає помилковими висновки суду першої інстанції, що відповідачем у даній справі повинна бути Військова частина НОМЕР_1 , оскільки позивач проходив службу в Ужгородському зональному відділі Військової служби правопорядку, який нараховував та виплачував йому грошове забезпечення. 
В силу приписів  ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, допустився помилки в частині застосування норм процесуального права права, а тому визнає правильним скасувати рішення  суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.  
Керуючись ст. ст. 243,  310, 315, 317, 321, 322 , 325, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.
Скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 березня 2021 року в справі №260/2242/20 та ухвалити постанову, якою адміністративний позов задовольнити частково.
Зобов`язати  Ужгородський зональний відділ Військової служби правопорядку нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя	 	В. В. Святецький 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	О. М. Довгополов  	
Повне судове рішення складено 10.09.2021.