ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

23 вересня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 340/1093/21	
(суддя Брегей Р.І., м. Кропивницький)

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Чередниченка В.Є. (доповідач),
                               суддів:  Іванова С.М., Панченко О.М.,     
розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «ДАНАЙ» на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28 травня 2021 року у справі №340/1093/21 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ДАНАЙ» до Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Кіровоградській області, Кропивницького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визнання протиправною бездіяльності, скасування постанови,-

                                                               ВСТАНОВИВ: 

Товариство з обмеженою відповідальністю «ДАНАЙ» 15 березня 2021 року звернулось до суду з адміністративним позовом до Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Кіровоградській області (далі – відповідач-1), Кропивницького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (далі – відповідач-2) в якому, просить:
-   визнати протиправною бездіяльність відповідача-1 в частині відмови у вчиненні дії щодо повернення без виконання стягувачу у ВП №59771045 виконавчого документу -  постанови №1011-3/13/920 від 26.06.2019 року «Про накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності»;
- визнати протиправними дії та скасувати постанову старшого державного виконавця Кропивницького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Опря Юлії Олександрівни «Про закінчення виконавчого провадження» ВП №59771045 від 17.02.2020 року;
- визнати такою, що не підлягає виконанню постанову відповідача-1 вих. №1011-3/13/920 від 26.06.2019 року «Про накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» та зобов`язати відповідача-2 повернути стягувачу у ВП №59771045 постанову відповідача-1 вих. №1011-3/13/920 від 26.06.2019 року (на підставі п.9 ч.1 ст. 37 та п.5 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження») та здійснити поворот виконання рішення шляхом повернення позивачу стягнутих у ВП №59771045 коштів.
Позов обґрунтовано тим, що постанова вих. №1011-3/13/920 від 26.06.2019 року «Про накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» була винесені відповідачем-1 протиправно та попри встановленої судом заборони, а отже не підлягає виконанню та підлягає поверненню стягувачу.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28 травня 2021 року у задоволенні позову відмовлено повністю.
Рішення суду мотивовано тим, що відповідач-1 не наділений повноваженнями скасовувати власні рішення, тому не міг звернутися до виконавчої служби із заявою про повернення виконавчого документа, навіть у разі встановлення факту її протиправності, а тому у відповідача-1 не існувало підстав для звернення до відповідача-2 із заявою про повернення виконавчого документу. При цьому, суд відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог зробив висновок про те, що вони є похідними від вимоги, що не підлягає задоволенню.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач оскаржив його до апеляційного суду, з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити повністю.
Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що суд першої інстанції при розгляді цієї справи не врахував те, що підставою позову було порушення порядку виконання постанови вих. №1011-3/13/920 від 26.06.2019 року, як виконавчого документу, а не як рішення органу владних повноважень, яке не відповідає вимогам чинного законодавства. Зазначає про те, що суд першої інстанції не надав правову оцінку тим обставинам, чи існує в чинному законодавстві інший порядок регулювання спірних відносин відмінний від визнання протиправною постанови вих. №1011-3/13/920 від 26.06.2019 року, зважаючи на посилання позивача у позовній заяві на положення п.5 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження».
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом апеляційної інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що 26 червня 2019 року відповідачем-1 прийнято постанову, якою наклало на позивача штраф у сумі 28815 грн за невиконання припису (том 1 а.с.43-44).  
22 серпня 2019 року відповідачем-2 відкрито виконавче провадження з примусового виконання вищезазначеної постанови (том 1 а.с.45).
09 лютого 2021 року через засоби поштового зв`язку позивач звернувся до відповідача-1 та відповідача-2 із заявою, в якій зазначаючи про незаконність постанови про накладення штрафу просив  звернутися відповідача-1 до відповідача-2 з заявою про повернення виконавчого документу та закінчення виконавчого провадження, а відповідача-2 в свою чергу повернути виконавчий документ без виконання (том 1 а.с.16-19).   
Листом №1011-1.18/24 від 16.02.2021 року відповідач-1 відмовив позивачу у задоволенні вищезазначеної заяви посилаючись при цьому, на чинність постанови вих. №1011-3/13/920 від 26.06.2019 року (а.с.20).
Листом №2548/19.9-23/2 від 17.02.2021 року відповідач-2 у відповідь на вищезазначену заяву направив на адресу позивача постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №59771045 (а.с.21-23).
Правомірність бездіяльності відповідача-1 щодо не звернення до відповідача-2 з заявою про повернення без виконання виконавчого документу - постанови №1011-3/13/920 від 26.06.2019 року, визнання цієї постанови такою, що не підлягає виконанню та законність і обґрунтованість постанови «Про закінчення виконавчого провадження» ВП №59771045 від 17.02.2020 року є предметом спору переданого на вирішення суду.
Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухваленні оскарженого рішення, виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404) встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Пунктом 7 частини 1 статті 3 Закону №1404) встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами.
Зважаючи на частини 1 статті 12 Закону №1404 виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.
Відповідно до частини 4 статті 15 Закону №1404 за рішеннями про стягнення в дохід держави коштів або вчинення інших дій на користь чи в інтересах держави, прийнятими у справах про адміністративні правопорушення, та за рішеннями, прийнятими у кримінальних провадженнях, стягувачем виступає державний орган, який прийняв відповідне рішення або за матеріалами якого судом прийнято відповідне рішення.
З викладеного вбачається, що постанова №1011-3/13/920 від 26.06.2019 року «Про накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» є виконавчим документом, стягувачем у якому виступає відповідач-1.
Щодо вимоги позивача про визнання такою, що не підлягає виконанню постанови відповідача-1 вих. №1011-3/13/920 від 26.06.2019 року «Про накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності», суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Статтею 125 Конституції України визначено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Згідно з частиною п`ятою статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. За пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 Відповідно до ст. 374 КАС України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.
Адміністративний суд вправі визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково за наявності невичерпного переліку підстав для вказаного процесуального рішення, зокрема: 1) видання виконавчого документа помилково; 2) через повну або часткову відсутність обов`язку боржника у зв`язку з припиненням виконання; 3) через повну або часткову відсутність обов`язку боржника у зв`язку з добровільним виконанням боржником чи іншою особою; 4) інші.
Виходячи із системного тлумачення наведеної вище правової норми, колегія суддів звертає увагу на те, що адміністративним судом може бути визнаний таким, що не підлягає виконанню лише той виконавчий лист, який виданий судом.
Аналогічна правова позиція щодо застосування вищезазначених норм права викладена у постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2020 року справа № 686/15957/20 провадження № 61-13518св20, яка у відповідності до положень частини 5 статті 242 КАС України повинна бути врахована судом апеляційної інстанції.
Враховуючи те, що постанова №1011-3/13/920 від 26.06.2019 року «Про накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» є виконавчим документом в розумінні положень Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII, та судом виконавчий лист з її виконання не видався, суд апеляційної інстанції зробив висновок про те, що положення статті 374 КАС України не можуть бути застосовані до виниклих правовідносин, оскільки виконавчий документ було видано не судом.
При цьому, суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що положення Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII також не надають суду повноважень на вирішення питання з виконання виконавчого документу, який було видано не судом, а тому у задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити.
Щодо вимог позивача в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача-1 про відмову у вчиненні дії щодо повернення без виконання стягувачу у ВП №59771045 виконавчого документу -  постанови №1011-3/13/920 від 26.06.2019 року «Про накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності», суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до частини 2,3 статті 4 Закону України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» постанови про накладення штрафів за правопорушення у сфері містобудівної діяльності, винесені посадовими особами, визначеними у  частині другій статті 3 цього Закону, є виконавчими документами 
Штраф підлягає сплаті  у  п`ятнадцятиденний  строк  з  дня вручення або надіслання постанови. 
У разі несплати штрафу в зазначений  строк  другий  примірник постанови  надсилається  органу  державної  виконавчої  служби для виконання постанови в примусовому порядку.
Враховуючи те, що постанова №1011-3/13/920 від 26.06.2019 року «Про накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» набрала законної сили, у відповідача-1 виник обов`язок надіслати її  другий  примірник органу  державної  виконавчої  служби для виконання постанови в примусовому порядку.
При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що ані Закон України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» ані Закон України «Про виконавче провадження» не уповноважують відповідача-1 вирішувати питання щодо звернення органу державної виконавчої  служби з заявою про повернення виконавчого документу без виконання, у разі набрання законної сили таким документом.
Як неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. 
Так, набрання законної сили постановою №1011-3/13/920 від 26.06.2019 року є встановленою  Законом підставою для її виконання, і доводи позивача про незаконність такої постанови, навіть за обставин очевидності її незаконності, не може бути підставою для скасування заходів встановлених Державою для її реалізації.
При цьому, слід зазначити і про те, що реалізація заходів встановлених Державою для виконання такої постанови не порушує Конституційні права позивача та принцип справедливості, оскільки позивач, як особа яку постановою №1011-3/13/920 від 26.06.2019 року притягнуто до відповідальності не був позбавлений права, у разі якщо вважав її незаконною звернутися до суду за захистом своїх прав, натомість зазначених дій не вчинив.
Враховуючи зазначене вимоги позивача в цій частині також не підлягають задоволенню.
Щодо вимог позивача в частині визнання протиправними дії та скасування постанову «Про закінчення виконавчого провадження» ВП №59771045 від 17.02.2020 року; повернення стягувачу у ВП №59771045 постанови відповідача-1 вих. №1011-3/13/920 від 26.06.2019 року (на підставі п.9 ч.1 ст. 37 та п.5 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження»), суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Частиною 2 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.
Враховуючи те, що державному виконавцю стало відомо про фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, він діючи у відповідності до положень Закону України «Про виконавче провадження» мав усі встановлені законом підстави для прийняття постанови про закінчення такого виконавчого провадження.
Враховуючи зазначене, а також те, що відповідач-1 не наділений повноваженнями на звернення до органу державної виконавчої  служби з заявою про повернення виконавчого документу без виконання, і такого звернення не було, при цьому позивачем не наведено інших встановлених законом обставин для скасування постанови від 17.02.2020 року, суд апеляційної інстанції зробив висновок про відсутність підстав для її скасування, як наслідок і відсутності підстав для задоволення позову в частині повернення стягувачу виконавчого документу без виконання.
Разом з цим, суд апеляційної інстанції зробив висновок про відсутність підстав для задоволення позову в частині здійснення повороту виконання рішення шляхом повернення позивачу стягнутих у ВП №59771045 коштів, оскільки по-перше суд не є уповноваженим органом вирішувати це питання через те, що рішення на підставі якого було проведено виконавчі дії судом не приймалося, а по-друге з підстав того, що зазначена позовна вимога є похідною від вимог, що задоволенню не підлягають та залежала від результату їх вирішення.  
Відповідно до п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 справа «Руїз Торіха проти Іспанії» суд наголошує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції і зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Між тим, інші аргументи наведені позивачем в апеляційній скарзі фактично зводяться до загального, а саме відсутності підстав для звернення до виконання постанови №1011-3/13/920 від 26.06.2019 року як незаконно прийнятої, проте враховуючи те, що судовим рішенням у цій справі надано необхідне та достатнє обґрунтування щодо відсутності у позивача права на отримання такої допомоги,  суд апеляційної інстанції вважає, що всі інші аргументи апеляційної скарги не є доречними і важливими аргументами.
Разом з цим, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зауважити на такому.
Відповідно до положень статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
В свою чергу частиною 4 статті 246 КАС України встановлено вимоги до мотивувальної частини рішення.
Відповідно до пунктів 3, 5, 6 визначено норми передбачено, що у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову; норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.
Проте, рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28 травня 2021 року у справі №340/1093/21 не відповідає вимогам вищезазначеної норми, оскільки рішення суду не містить зазначення норм права, які застосував суд, та мотиви їх застосування як і норм права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування. Відмовляючи у задоволені позову в іншій частині, суд першої інстанції взагалі обмежився вказівкою на те, що такі вимоги є «похідними» без зазначення у рішенні будь-якої оцінки доречних аргументів наведених учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, як і не зазначив в чому полягає «похідність» тих чи інших вимог та від яких.
Дотримання судами вказаних норм процесуального права є ніщо як гарантія для сторін право на справедливий суд, принцип якого закріплений у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Також в пункті 42 рішення «Бендерський проти України» від 15.11.2007р. Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи (див. рішення «Руїз Торійа проти Іспанії» від 09.12.1994р.). Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (рішення «Артіко проти Італії» від 13.05.1980р.). Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом (cf. «Дюлоранс проти Франції», п.34553/97, п.33, від 21.03.2000р.; «Донадзе проти Грузії», n 74644/01, пп.32 et 35, від 07.03.2006р.).
Крім того, Європейський суд з прав людини у пунктах 23 та 25 Рішення «Проніна проти України» від 18.07.2006р. вказав, що суди зобов`язані давати обґрунтування своїх рішень за аргументами, які сторона може представити в суд, та проаналізувати позов з точки зору цих аргументів.
Враховуючи невідповідність рішення суду першої інстанції нормам процесуального законодавства щодо мотивів його прийняття, що в свою чергу порушує права учасників справи на справедливий суд, принцип якого закріплений у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд апеляційної інстанції зробив висновок про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нової постанови, якою у задоволенні позову слід відмовити. 
Керуючись: статтями 241-245, 250, пунктом 2 частини 1 статті 315, пунктами 2, 4 статті 317,  статтями 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ДАНАЙ» - задовольнити частково.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28 травня 2021 року у справі №340/1093/21 скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
           Повне судове рішення складено 23 вересня 2021 року.
   
Головуючий - суддя                                                                      В.Є. Чередниченко 

                               суддя                                                                      С.М. Іванов 

                               суддя                                                                      О.М. Панченко