Справа № 343/414/19 
Провадження № 22-ц/4808/1161/21 
Головуючий у 1 інстанції Монташевич С. М. 
Суддя-доповідач Девляшевський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 липня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
       судді-доповідача                Девляшевського В.А.,
               суддів:                Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,
               секретаря                Петріва Д.Б,
               з участю:                державного виконавця Долинського РВ ДВС Борис Ю.Б., ОСОБА_1 та її представника - ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Долинського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, за апеляційною скаргою начальника Долинського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на ухвалу Долинського районного суду, постановлену головуючою суддею Монташевич С.М. 14 червня 2021 року, повний текст якої складено 18 червня 2021 року,
в с т а н о в и в:
У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця та просила поновити їй строк звернення до суду з даною скаргою, визнати неправомірними дії державного виконавця Долинського районного відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Борис Ю.Б. щодо накладення арешту на її грошові кошти у АТ КБ "ПриватБанк" на рахунку № НОМЕР_1 та зобов`язати останнього скасувати накладений на вищевказаний рахунок арешт, а також скасувати постанову про арешт коштів у виконавчому провадженні № 65130699, що знаходяться на рахунку в АТ КБ "ПриватБанк". Скарга мотивована тим, що вона є пенсіонером і пенсію отримує на банківську картку ПриватБанку на рахунок № НОМЕР_1 . Відповідно до виписок по картковому рахунку, вказаний рахунок використовується виключно для виплати їй пенсії. 27.04.2021 вона не змогла зняти гроші з власної пенсійної картки. Зазначила, що копії постанови про арешт вищевказаного пенсійного рахунку їй надано не було. 28 квітня 2021 року Даниляк звернулась до начальника Долинського РВ ДВС із письмовою заявою, в якій вказала, що арешт коштів було накладено на її пенсійний рахунок, тому просила його скасувати. У своїй відповіді начальник Долинського РВ ДВС Дяків М.М. послався на відсутність спеціального режиму арештованих рахунків та на відсутність підстав для зняття арешту. Вказала, що з 27.04.2021 вона не може зняти пенсійні кошти зі свого рахунку та позбавлена засобів до існування. Позивач зазначила, що строк звернення до суду пропущено нею з поважних причин, оскільки вона неодноразово усно та письмово зверталася безпосередньо до заінтересованої особи та до вищестоящих посадових осіб. Оскільки постанови про накладення арешту саме на пенсійний рахунок заінтересована особа їй не надала, достовірно про те, що рахунок заарештовано ОСОБА_1 стало відомо лише 21.05.2021, коли вона отримала відповідну довідку, тому просила поновити пропущений строк, а скаргу задовольнити.
Ухвалою Долинського районного суду від 14 червня 2021 року поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця, як такий, що пропущений з поважних причин, скаргу задоволено частково. Знято арешт з карткового поточного рахунку № НОМЕР_1 в акціонерному товаристві комерційний банк "ПриватБанк", відкритого на ім`я ОСОБА_1 , на який перераховуються її пенсійні виплати. В задоволенні решти вимог скарги відмовлено.
Не погоджуючись із даною ухвалою, начальник Долинського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) подав апеляційну скаргу, у якій посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення місцевим судом норм матеріального права. На думку апелянта, суд першої інстанції не врахував, що рахунок боржниці ОСОБА_1 , який відкрити у АТ КБ «ПриватБанк» не є рахунком із спеціальним режимом використання. Зазначає, що відомості про сплату боргу на адресу Долинського відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) не надходили, а тому 26.04.2021 державним виконавцем у відповідності зі ст. 56 Закону України "Про виконавче провадження" винесено постанову про арешт коштів боржника та направлено у банки для виконання. 05.05.2021 на адресу заінтересованої особи надійшла заява ОСОБА_1 про припинення чинності постанови про арешт коштів. Апелянт вказує, що з поданих останньою документів встановлено, що відкритий в АТ КБ "ПриватБанк" рахунок не є рахунком зі спеціальним режимом використання, оскільки не відповідає визначеним законодавством ознакам такого рахунку. Крім того, АТ КБ "ПриватБанк", на яке нормами ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження" покладений обов`язок визначити статус рахунка та можливість накладення арешту на кошти на ньому, постанову виконавця про накладення арешту на кошти боржника виконав та не визнав цей рахунок та кошти на ньому такими, на які заборонено накладати арешт та звертати стягнення. Апелянт з посиланням на постанову Верховного Суду від 03.02.2021 у справі №756/1927/15-ц зазначає, що арешт на рахунок боржника не унеможливлює отримання заробітної плати ним, за його бажанням, готівкою через касу роботодавця або поштовими переказами на вказаний ним рахунок, а тому висновок про те, що накладення арешту на грошові кошти боржника порушує його право на отримання пенсії є необґрунтованим. Вважає, що державним виконавцем здійснено всі виконавчі дії щодо даного виконавчого провадження, а тому просить оскаржену ухвалу скасувати.
У надісланому на адресу апеляційного суду відзиві ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги заперечила. Вказала, що законодавством передбачений окремий порядок здійснення відрахувань з коштів цільових виплат, зокрема, пенсії на погашення заборгованості за виконавчими документами, а тому арешт пенсійних коштів позбавляє її джерел до існування та порушує право скаржниці на соціальний захист. ОСОБА_1 зазначає, що постановою державного виконавця від 26.04.2021 звернуто стягнення на її доходи в розмірі 20%, а постановою про арешт коштів боржника від 26.04.2021 накладено арешт на банківський рахунок, на якому знаходиться її пенсія після відрахувань ПФУ. Вважає дії державного виконавця незаконними, оскільки пенсія є її єдиним джерелом засобів до існування.
Представник Долинського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (державний виконавець Борис Ю.Б.) апеляційну скаргу з наведених підстав підтримала, просив її задовольнити.
ОСОБА_1 та її представник доводи апеляційної скарги заперечили, просили її відхили, а оскаржену ухвалу залишити без змін.
Вислухавши суддю-доповідача, представника заінтересованої особи, скаржника та її представника, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Постановляючи ухвалу про часткове задоволення скарги, суд першої інстанції виходив з того, що накладення арешту на рахунок № НОМЕР_1 , на який ОСОБА_1 отримує пенсію, що є єдиним джерелом доходу останньої, поставило її у скрутне матеріальне становище, даних про наявність на вказаному рахунку інших доходів, крім пенсії, матеріали справи не містять, з пенсійних виплат і так повинні проводитися відрахування, проти чого не заперечує боржниця, а арешт позбавляє її можливості скористатися їх залишком після стягнення та залишає людину, яка є найбільшою соціальною цінністю, засобів до існування та дійшов до висновку про наявність підстав для зняття арешту з карткового поточного рахунку № НОМЕР_1 в АТ КБ "ПриватБанк", відкритого на ім`я ОСОБА_1 , на який перераховуються її пенсійні виплати.
Колегія суддів погоджується з цим висновком суду з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що постановою державного виконавця Долинського районного відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Борис Ю.Б. від 14.04.2021 відкрито виконавче провадження №65130699 з виконання виконавчого листа № 343/414/19 від 01.07.2019, виданого Долинським районним судом Івано-Франківської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ "Мегабанк" заборгованості за кредитними договорами та витрати по сплаті судового збору (т.1 а.с. 181).
26 квітня 2021 року державним виконавцем Долинського районного відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Борис Ю.Б. винесено постанови: про арешт майна боржника (все рухоме та нерухоме майно) (т.1 а.с. 182), про арешти коштів боржника (на грошові кошти, що містяться на рахунках боржника та всіх інших відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику) (а.с. 207, 233, 234, 235, 236, 237), які а скаржниця отримала 27.04.2021.
Згідно з даними пенсійного посвідчення № НОМЕР_2 серії НОМЕР_3 , виданого 04.04.2018 Пенсійсим фондом України, ОСОБА_1 отримує пенсію за віком (а.с. 180) та відповідно до довідки про доходи № 19480195802969181739 перебуває на обліку в Калуському об`єднаному управлінні ПФУ в Івано-Франківській області (а.с. 194).
Місцевим судом встановлено та підтверджено державним виконавцем, що під перелік інших відкритих рахунків потрапив і рахунок № НОМЕР_1 , на який заявниця отримує пенсійні виплати.
Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
При розгляді справ за скаргами сторін виконавчого провадження на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні керуватися положеннями Конституції України, пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції, міжнародних договорів.
Серед основних засад (принципів) цивільного судочинства є обов`язковість судового рішення (стаття 18 ЦПК України).
Частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
При виконанні судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.
У статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачені права та обов`язки державного виконавця.
Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (стаття 13 Закону України «Про виконавче провадження»).
Зокрема, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.
Частинами першою-третьою статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.
Відповідно до пункту 1 частини четвертої статі 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;
Відповідно до статті 68 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів.
Статтями 69, 70 Закону України «Про виконавче провадження» визначено максимальний розмір відрахувань із пенсії, на які може бути звернуто стягнення, що складає 50 % у конкретно визначених випадках та 20 % в усіх інших випадках. Відрахування із пенсій у вказаних розмірах здійснюється органами Пенсійного фонду України, які перераховують кошти на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця. В іншій частині звернення стягнення не пенсію боржника не допускається з метою недопущення позбавлення боржника будь-яких джерел існування.
Аналіз наведених вище положень Закону України «Про виконавче провадження» дає підстави дійти висновку, що розмір пенсії, який залишається після здійснення органами Пенсійного фонду України відрахувань із пенсії боржника та перерахування їх на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунку приватного виконавця, належить до коштів, на які заборонено звернення стягнення та накладення арешту.
Водночас обов`язок визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, покладається на банк чи фінансову установу.  
Постановою державного виконавця Долинського районного відділу Державної виконавчої служби Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Борис Ю.Б. про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 26.04.2021 звернуто стягнення на доходи боржника ОСОБА_1 у розмірі 20 % (а.с. 226). Дана постанова була направлена для виконання в Головне управління ПФУ в Івано-Франківській області, (а.с. 227, 228), а тому на суми пенсії після утримання з них за постановою державного виконавця відповідного відсотку не може бути звернуте стягненням за законом.
Накладаючи арешт на кошти боржника, державний виконавець у постанові від 26.04.2021 зазначив, що арешт накладається на грошові кошти, що містяться на всіх відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику. Отже, державним виконавцем при винесенні вказаної постанови не було порушено вимог Закону України «Про виконавче провадження».
Разом з тим, після звернення ОСОБА_1 зі скаргою на дії державного виконавця у справі, яка переглядається, та надання нею документів на підтвердження того, що постановою від 26.04.2021 накладено арешт на грошові кошти, які містяться на рахунку для виплати пенсії, держаний виконавець Долинського районного відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Борис Ю.Б. мав всі передбачені законом підстави для зняття арешту із вказаного рахунку.
Обставини щодо отримання на рахунок № НОМЕР_1 тільки пенсії підтверджуються довідками АТ КБ "ПриватБанк" № 03G31IQ33TL1VIVL від 19.04.2021, № V9TU03VHQQ0HPC0A від 20.05.2021, відповідно до яких згідно з випискою по картці/рахунку НОМЕР_4 ( НОМЕР_1 ) і додатковим рахунком договору SAMDNWFC00051244786 від 13.05.2019, ОСОБА_1 отримувала відповідно за періоди з 19.04.2020 по 19.04.2021, з 01.03.2021 по 20.05.2021 виплати Пенсійного фонду (пенсію) (а.с. 189-190, 191).
Статтею 46 Конституцією України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 07 жовтня 2009 року зазначив № 25рп/2009, що право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел та забезпечується статтями 7, 22, 46, 58, 68 Конституції України. А саме, кожний громадянин має право на соціальний захист, що включає право на пенсійне забезпечення і всі застраховані особи є рівноправними щодо отримання пенсійних виплат. Конституційні права і свободи громадянина України гарантуються і не можуть бути скасовані. 
Норми статті 41 Конституції України встановлюють принцип непорушності права приватної власності.
Суд першої інстанції, встановивши, що накладення арешту на рахунок, з якого ОСОБА_1 отримує пенсію, яка є її єдиним джерелом доходу, поставило скаржницю у скрутне матеріальне становище, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення скарги.
Інші наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції стосовно установлених обставин справи, містять посилання на факти, які були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи та застосовано процесуальні норми, в зв`язку із чим подана апеляційна скарга не підлягає до задоволення, а оскаржену ухвалу слід залишити без змін
Керуючись ст. ст. 268, 374, 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
       Апеляційну скаргу начальника Долинського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) залишити без задоволення, а ухвалу Долинського районного суду від 14 червня 2021 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач                                                        В.А. Девляшевський
Судді:                                                                        І.В. Бойчук 
                                                                               В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 29 липня 2021 року.