Справа № 161/20253/20 	Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк В. Ф. 	
Провадження № 22-ц/802/941/21  Категорія: 39 	  Доповідач: Киця  С. I.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
18 серпня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Киці С. І.,
суддів Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,
       
розглянувши в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 квітня 2021 року, 

В С Т А Н О В И В:

       Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Женева» звернулася 04.12.2020 в суд з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Ухвалою суду від 04 березня 2021 року залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до участі в справі як правонаступника позивача Товариства з обмеженою відповідальність «Фінансова компанія «Женева». Позов мотивовано тим, що 05 січня 2014 року між ПАТ «Дельта Банк» (правонаступником якого у зобов`язанні є позивач) та відповідачем  ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 004-02991-050114, відповідно до умов якого банк надав, а відповідач отримала кредит у розмірі 46 063,53 грн строком до 05 січня 2017 року на споживчі цілі. Відповідач свої зобов`язання щодо погашення заборгованості за кредитом не виконала і станом на 31 серпня 2020 року утворилася заборгованості у загальному розмірі 65 316,34 грн, з яких: 1) заборгованість за тілом кредиту 38 764,59 грн; 2) заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги 13 859,17 грн; 3) заборгованість за нарахованими відсотками з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку 8,44 грн; 4) 3% річних 3 493,06 грн; 5) інфляційне збільшення боргу 7 768,42 грн; 6) нарахована пеня за подвійною обліковою ставкою НБУ 1 422,66 грн, яку позивач просить стягнути з відповідача та судові витрати, пов`язані з розглядом справи.
       Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 квітня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
       Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» подало апеляційну скаргу на зазначене рішення суду в якій покликається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Вказує, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подічі такого позову. Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК України. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 в справі № 127/15672/16-ц зроблено висновок про те, що сплив строку позовоної давності за вимогами про стягнення 3% річних та подвійної облікової ставки НБУ у зв`язку з спливом строку за вимогою про стягнення основного боргу помилковий, оскільки інфляційні та річні не є додатковими вимогами в розумінні ст. 266 ЦК України. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
       В апеляційній скарзі заявлено клопотання про витребування АТ «Дельта Банк» первинних бухгалтерських документів (виписки по рахунку) стосовно видачі кредиту та його часткового погашення за договором № 004-02991-050114 від 05.01.2014, детальний розрахунок заборгованості станом на дату відступлення права вимоги.
       Ухвалою Волинського апеляційного суду від 01.07.2021 на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України відмовлено у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів, оскільки таке клопотання не заявлялось в суді першої інстанції, позивач не надав доказів неможливості заявлення такого клопотання та подання доказів у суд першої інстанції.
Відповідач ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу в якому вказує, що позивачем пропущено строк позовної давності про застосування якого просив відповідач у суді першої інстанції. Позивачем до суду апеляційної інстанції не подано доказів, які б підтверджували переривання чи зупинення строку позовної давності, також в апеляційній скарзі не спростовано розрахунок боргу, наведений судом, та не надано свого розрахунку. Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
       Справа розглядається в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи як малозначна.
За змістом ч. ч. 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Апеляційний суд в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що строк виконання основного зобов`язання був встановлений до 05 січня 2017 року, а до суду позивач звернувся лише 09 грудня 2020 року, він пропустив загальний трьохрічний строк позовної давності до вимог про стягнення кредитної заборгованості з відповідача. 
З такими висновками погоджується суд апеляційної інстанції.
Судом встановлено, що 05 січня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та відповідачем був укладений кредитний договір № 004-02991-050114, за яким остання отримала кредит у розмірі 46 063,53 грн на 36 місяців, зі сплатою 0,01 відсотків річних. Кредит був наданий на споживчі цілі, а процентна ставка була фіксованою.
Погашення кредиту передбачалося рівними платежами протягом 36 місяців.
За умовами кредитного договору, з сьомого місяця користування кредитом передбачалася сплата комісії у розмірі 2,26 відсотків щомісячно, як плата за обслуговування кредиту.
11 травня 2018 року на підставі договору про відступлення прав вимоги, ПАТ «Дельта Банк» у зобов`язанні з відповідачем замінило ТОВ «ФК «Женева». 
16 січня 2021 року також на підставі договору про відступлення прав вимоги, ТОВ «ФК «Женева» було замінено у зобов`язанні на ТОВ «Вердикт Капітал».
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.
 Відповідач порушила умови кредитного договору, а саме своєчасно не сплачувала щомісячні платежі за ним та не повернула отриманий кредит у повному обсязі, доказів протилежного відповідач не надала, а тому позовні вимоги про стягнення основної суми боргу (тіла кредиту) у розмірі 38 764,59 грн суд першої інстанції підставно вважає обґрунтованими.
 Позивач просить суд стягнути з відповідача відсотки за кредитом у розмірі 13 859,17 грн, що існували, на думку позивача, станом на день відступлення права вимоги (11 травня 2018 року), а також 8,44 грн відсотків нарахованих у період з 11 травня 2018 року по 01 серпня 2020 року.
Позивач не надає відомостей, коли саме у відповідача виникла заборгованість перед банком, але суд першої інстанції, враховуючи різницю між розміром кредиту, який отримала позивач та розміром вимог (45 45063,53 - 38764,59 = 6 298,94), та графік платежів погоджений сторонами (по 2 097,20 грн. щомісячно), встановив, що відповідач фактично здійснила три щомісячних платежі по 2 099,64 грн (6 298,94 / 3). В такому випадку, згідно графіку платежів, сума заборгованості у 38 764,59 грн виникла починаючи з 06 квітня 2014 року, коли позивач внесла черговий третій щомісячний платіж на погашення кредиту. Судом розраховано, що сума відсотків за користування кредитом у період з 06 квітня 2014 року по 05 січня 2017 року є 10,67 грн. Висновок суду першої інстанції про те, що відсотки за період до закінчення строку кредитування (до 05 січня 2017 року) обраховані позивачем за завищеною відсотковою ставкою, а починаючи з 06 січня 2017 року (наступний день, за датою закінчення строку кредитування) позивач взагалі не вправі був нараховувати будь-які договірні відсотки, є правильним та не спростований позивачем у апеляційній скарзі.
Сторони у договорі не передбачали сплату неустойки у вигляді пені, а тому суд першої інстанції у задоволенні позовних вимог в цій частині відмовив за безпідставністю.
Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються відповідачу. При цьому позивач нараховував, а відповідач сплатила комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.
Суд визнав обґрунтованими лише вимоги про стягнення: 1) основної суми боргу у розмірі 38 764,59 грн; 2) процентів за користування кредитом у розмірі 10,67 грн. В решті позовних вимог (окрім вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат) суд відмовив за безпідставністю.
Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Частиною четвертою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Про порушення свого права у вигляді невнесення чергового четвертого щомісячного платежу позивач дізнався 06 травня 2014 року, адже 05 травня 2014 року був останнім днем для внесення цього платежу згідно погодженого сторонами графіку кредитування. Початком обрахування позовної давності для останнього платежу, який повинен був бути внесений до 05 січня 2017 року, було 06 січня 2020 року. До суду позивач звернувся лише 04 грудня 2020 року, тобто, з пропуском загального трьохрічного стоку позовної давності, передбаченого ст. 257 ЦК України. Доказів переривання, чи зупинення строку позовної давності (ст.ст. 263-264 ЦК України), позивач суду не надав. Таким чином вимоги в цій частині заявлено поза межами строку позовної давності, застосувати яку просив відповідач.
Позивач, як кредитор в натуральному зобов`язанні, не має права на нарахування 3% річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, що є підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині саме через його безпідставність, а не через пропуск позовної давності, про що наголошено у наведеній вище постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року №757/44680/15-ц.
Статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що акціонерним товариством не передано наступним кредиторам розрахунок суми боргу станом на дату відступлення та інші докази, не заслуговують на увагу, так як ці правовідносини виникли між АТ «Дельта Банк» та ТзОВ «Вердикт Капітал», відповідач ОСОБА_1 не була стороною цих договорів і судом не розглядається питання про виконання умов договорів відступлення прав вимоги.
Суд у складі колегії суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до частини першої статті 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

 
Апеляційну скаргу позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 квітня 2021 року в цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий 

 
Судді