П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

21 липня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/2131/21	
Головуючий в 1 інстанції: Левчук О.А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Коваля М.П.,
                    суддів – Кравця О.О.,
                                – Зуєвої Л.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії, –

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 (далі – Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі – Відповідач-1, ВЧ НОМЕР_1 ), Військової частини НОМЕР_2 (далі – Відповідач-2, ВЧ НОМЕР_2 ), в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати йому індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.11.2018 року;
- зобов`язати ВЧ НОМЕР_2 нарахувати і виплатити на його користь індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.11.2018 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) в період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року – січень 2008 року, а в період з 01.03.2018 року по 28.11.2018 року – березень 2018 року з урахуванням абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078;
- визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати йому грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік;
- зобов`язати ВЧ НОМЕР_2 нарахувати та виплатити на його користь компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 28.11.2018;
- зобов`язати ВЧ НОМЕР_2 нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 28.11.2018 року по день фактичного розрахунку.
Вимоги адміністративного позову обґрунтовано тим, що під час проходження служби грошове забезпечення нараховувалось та виплачувалось не в повному обсязі, оскільки не в повному розмірі нараховувалась та виплачувалась індексація грошового забезпечення, яка є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці та проведення індексації у зв`язку із зростанням споживчих цін, яка є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців незалежно від форм власності та виду юридичної особи. Крім того, при звільненні ВЧ НОМЕР_1 протиправно не виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2015 по 2018 рік.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року позов задоволено частково, а саме:
- визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби – 28.11.2018 року;
- зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби – 28.11.2018 року;
- визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в період з 01.12.2015 року по 28.11.2018 року;
- зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.11.2018 року;
- в решті позову – відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, ОСОБА_1 звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій вважає рішення суду першої інстанції таким, що частково винесене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, тому просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо застосування базового місяця – січень 2008 року при обчислені індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року, та – березень 2018 року за період з 01.03.2018 року по 28.11.2018 року з урахуванням абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, а також зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку, та в цій частині постановити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_1 не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що розрахунок індексації грошового забезпечення, у тому числі встановлення місяця обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця), у відповідності до положень Порядку № 1078 та Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», є компетенцією (дискреційною функцією) виключно Відповідача як органу, в якому Позивач проходив службу і отримував грошове забезпечення. Посилаючись на правові висновки Верховного Суду, які відображені в постановах від 24.12.2019 року по справі № 823/59/17 та від 23.01.2020 року по справі № 580/1617/19, вражає, що при нарахуванні та виплаті суми індексації грошового забезпечення у Відповідача відсутні дискреційні повноваження, оскільки у ВЧ НОМЕР_1 наявний лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки – це нарахувати і виплатити Позивачу суму індексації в порядку, який визначений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення». На переконання скаржника, Відповідач не наділений правом самостійно обирати, як саме йому здійснювати нарахування індексації грошового забезпечення Позивачу. Відсутність в резолютивній частині рішення базового місяця січня 2008 року в якості базового місяця для розрахунку індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.11.2018 року, Відповідачем і надалі ігноруватимуться приписи Порядку № 1078, що матиме наслідком суттєве заниження нарахованої індексації та необхідність повторного звернення з позовом до суду. Отже, обраний спосіб захисту порушеного права шляхом зобов`язання Відповідача виплатити індексацію із застосуванням базового місяця січня 2008 року для проведення розрахунку покликаний на ефективне відновлення з подальшим недопущенням протиправних рішень, дій чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень та виключенням повторної необхідності у зверненні до суду.
Також апелянт зазначає, що в оскаржуваному судовому рішенні судом першої не надано мотивованої оцінки щодо відмови у задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання Відповідача нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за в період з 01.03.2018 року до 28.11.2018 року з урахуванням абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078.
Крім того, скаржник вказує, що за загальним правилом пріоритетними для застосування є норми спеціального законодавства, а приписи трудового законодавства застосовуються в тому випадку, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини. Водночас, апелянт вважає, що підстави для звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виплат належних сум виникають після проведення фактичного розрахунку з працівником, при цьому остаточний розрахунок з Позивачем проведено не було.
Від відповідачів до П`ятого апеляційного адміністративного суду надійшли відзиви на апеляційну скаргу, в яких зазначено про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, тому просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції  без змін.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з серпня 1987 року по листопад 2018 року проходив військову службу у Збройних Силах, при цьому з лютого 2015 року по листопад 2018 року перебував на посаді помічника командувача з фінансово-економічної роботи – начальника фінансово-економічної служби оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою про проходження служби, виданої 28.11.2018 року тимчасово виконуючим обов`язки начальника управління персоналу – заступника начальника штабу військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_2 (а.с. 25-27).
Разом з цим, ОСОБА_1 є учасником бойових дій та брав участь в антитерористичній операції, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 від 03.07.2015 року (а.с. 24).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28.11.2018 року № 252 виключено ОСОБА_1 зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с. 28).
21.12.2020 року ОСОБА_1 звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із заявою, в якій просив нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.11.2018 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) в період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року – січень 2008 року, а в період з 01.03.2018 року по 28.11.2018 року – березень 2018 року з урахуванням абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, а також грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік (а.с. 29-30).
Листом № 1/7008 від 30.12.2020 року ВЧ НОМЕР_1 повідомила ОСОБА_1 , що виплата індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року не проводилась та відсутні підстави для її нарахування і виплати з огляду на відсутність фінансування за цей період витрат на індексацію грошового забезпечення, а також відсутність механізму нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за попередні періоди. Також вказала, що березень 2018 року є базовим місяцем для нарахування та виплати індексації грошового забезпечення. При цьому, виплата грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій можлива лише на підставі рішення органу судової влади (а.с. 31-32).
Вважаючи протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо невиплати йому індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.11.2018 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) в період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року – січень 2008 року, а в період з 01.03.2018 року по 28.11.2018 року – березень 2018 року з урахуванням абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, а також грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Розглянувши справу по суті, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного.
- в частині позовних вимог про грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у період з 2015 року по 2018 рік суд першої інстанції дійшов висновку про протиправну бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо невиплаті ОСОБА_1 при звільненні з військової служби грошової компенсації за невикористану ним у 2015-2018 роках додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену п. 12 ч. 1 т. 12 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», оскільки він мав право на отримання такої грошової компенсації;
- в частині позовних вимог про індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.11.2018 року суд першої інстанції дійшов висновку їх про обґрунтованість, проте відмови в частині встановлення базового місяця – січень 2008 року при обчислені індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року, та – березень 2018 року за період з 01.03.2018 року по 28.11.2018 року з урахуванням абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 з огляду на те, що розрахунок індексації грошового забезпечення, у тому числі встановлення місяця обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації його грошового забезпечення (базового місяця), у відповідності до положень Порядку № 1078 та Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», є компетенцією (дискреційною функцією) Відповідача як органу, в якому Позивач проходив службу і отримував грошове забезпечення. Саме на Відповідача за наявності законних підстав покладається обов`язок нарахувати та виплатити Позивачу індексацію грошового забезпечення;
- в частині позовних вимог про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 28.11.2018 року по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні з огляду на їх передчасність, так як права Позивача ще не порушені.
В даному випадку, в межах цієї справи, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції саме в частині відмови у задоволенні його позовних вимог.
У зв`язку з чим, на підставі ч. 1 ст. 308 КАС України, справа та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції перевіряється судовою колегією в апеляційному порядку саме у цій частині.
Таким чином, предметом перегляду в апеляційному порядку є рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог Позивача, а саме:
- в частині застосування базового місяця – січень 2008 року при обчислені індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року, та – березень 2018 року за період з 01.03.2018 року по 28.11.2018 року з урахуванням абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078;
- в частині нарахування та виплатити середнього заробітку за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку.
Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів зазначає таке.
Щодо наявності правових підстав для встановлення при нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення базового місяця «січня 2008 року» у період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року та «березня 2018 року» у період з 01.03.2018 року по 28.11.2018 року з урахуванням абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, колегія суддів виходить з наступного.
Так, пунктом 5 Порядку № 1078 визначено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що питання визначення базового місяця, наявності факту перевищення індексом споживчих цін порогу індексації у взаємозв`язку з розміром грошового забезпечення, що має виплачуватись позивачу, належить до компетенції відповідача при нарахуванні та виплаті відповідних сум.
Питання визначення базового місяця для індексації знаходиться в залежності від таких показників, як розмір прожиткового мінімуму за певні періоди, розмір коефіцієнту індексації пенсій тощо, які підлягають застосуванню відповідними органами, підприємствами, установами, організаціями при здійсненні відповідних розрахунків.
Колегія суддів зазначає, що саме в процесі виконання рішення суду в порядку встановленому Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядком № 1078, буде визначено базовий місяць для проведення індексації грошового забезпечення позивача.
Водночас, колегія суддів вважає, що зміна розміру доплат, надбавок та премій не впливає на встановлення базового місяця індексації для початку обчислення індексу споживчих цін при нарахуванні індексації, а тому доводи апелянта в цій частині є безпідставними.
Більш того, виходячи з положень ст. 5 КАС України  захисту підлягає вже порушене право, а не те, яке може бути порушено у майбутньому.
Разом з цим, колегія судів зазначає, що ані ВЧ НОМЕР_1 , ані ВЧ НОМЕР_2 на момент розгляду даної справи не здійснено будь-якого розрахунку суми індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 , в тому числі і встановлення базового місяця для її здійснення.
За таких умов відсутні підстави вважати, що відбулося порушення прав Позивача щодо застосування Відповідачами базового місяця, який на думку Позивача не повинен застосовуватись.
Таким чином, оскільки Відповідачами на час виникнення спірних правовідносин не вчинялося будь-яких дій по визначенню базового місяця для проведення індексації грошового забезпечення Позивачу, тому наразі відсутні підстави для висновку, що має місце порушення прав апелянта, пов`язаних з визначенням базового місяця для проведення індексації.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що у даному випадку повноваження щодо обрахунку індексації, в тому числі, щодо визначення базового місяця для такого нарахування, у відповідності до положень Порядку № 1078 та Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», покладається виключно на Відповідачів по справі, у зв`язку з чим відсутні підстави для зобов`язання останніх здійснити розрахунок індексації Позивача з урахуванням базового місяця «січня 2008 року» у період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року та «березня 2018 року» у період з 01.03.2018 року по 28.11.2018 року з урахуванням абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078.
До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 15.10.2020 року по справі № 240/11882/19.
З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку про передчасність позовних вимог щодо застосування при нарахуванні та виплаті індексації місяцем обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базовий місяць) – січень 2008 року у період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року та «березня 2018 року» у період з 01.03.2018 року по 28.11.2018 року з урахуванням абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078.
Колегія суддів наголошує, що у разі незгоди з подальшими діями ВЧ НОМЕР_1 та ВЧ НОМЕР_2 щодо визначення базового місяця, розміру нарахування та виплати індексації, ОСОБА_1 не позбавлений можливості звернутися за захистом порушених прав до суду.
При цьому, колегія суддів зазначає, що дискреційні повноваження – це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.
У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження – це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).
Відтак, визначення базового місяця індексації грошового забезпечення за відповідний період встановлений судом є виключно компетенцією військової частини, а підміна судом повноважень Відповідачів є втручанням в їх дискреційні повноваження.
За таких обставин, колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних в частині застосування базового місяця «січень 2008 року» при обчислені індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року та «березень 2018 року» за період з 01.03.2018 року по 28.11.2018 року з урахуванням абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078;
Доводи апелянта щодо застосування базового місяця «січень 2008 року» для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року та «березень 2018 року» за період з 01.03.2018 року по 28.11.2018 року з урахуванням абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, колегія суддів вважає помилковими, оскільки у спірних правовідносинах Відповідачі взагалі не здійснили нарахування Позивачу індексацію та відповідно не здійснили розрахунку такої індексації, не визначили розмір індексації, що підлягає виплаті, а тому, з урахуванням положень ст. 2 КАС України, суд у даній справі не наділений повноваженнями на визначення розміру індексації. Повноваження щодо обрахунку індексації, в тому числі, щодо визначення базового місяця для такого нарахування покладається на Відповідачів, у зв`язку з чим підстави для зобов`язання останнього здійснити розрахунок індексації Позивача із визначенням базового місяця індексації грошового забезпечення за відповідний період – відсутні, рішення суду першої інстанції в цій частині є правильним.
Щодо наявності правових підстав для нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку, колегія суддів враховує наступне.
Положеннями ч. 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Так, частиною 1 статті 47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.
Як визначено статтею 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму (ч. 2 ст. 116 КЗпП України).
За правилами ч. 1 ст. 117 КЗпП України обумовлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ч. 2 ст. 117 КЗпП України).
Аналіз вищевказаних норм дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України.
Разом з цим, Конституційний Суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 зазначив, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
В свою чергу, на даний момент ОСОБА_1 не здійснено виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.11.2018 року, а також виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у період з 2015 року по 2018 рік. Хоча це є однією з основних вимог питання виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги у цій частині наразі є передчасними (оскільки момент виплати ще не настав), а тому не підлягають задоволенню.
Отже враховуючи, що на час звільнення ОСОБА_1 зі служби спірні суми йому ще не належали, тому вина Відповідачів у їх не виплаті була відсутня, що виключає відповідальність останніх, передбачену ст. 117 КЗпП України, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в частині виплати індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій на підставі статей 116, 117 КЗпП України, а відтак позов в цій частині задоволенню не підлягає.
Колегія суддів не приймає до уваги доводи скаржника з приводу наявності підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки незгода апелянта із висновком рішенням суду першої інстанції в цій частині ґрунтується на невірному тлумаченні законодавства, яке регулює спірні правовідносини.
Поряд з цим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що після отримання відповідних виплати, що є однією з основних вимог при вирішенні питання про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, ОСОБА_1 має право звернутись до ВЧ НОМЕР_1 та ВЧ НОМЕР_2 із вимогою про відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Разом з цим враховуючи, що після проведення фактичного розрахунку (виплати всіх сум, що належать звільненому працівникові), починається перебіг строку, визначеного ч. 1 ст. 233 КЗпП України.
Враховуючи викладене, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, яким повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до положень статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя:                                                            М. П. Коваль

Суддя:                                                                                О.О. Кравець

         Суддя:                                                                                Л.Є. Зуєва