Ухвала
Іменем України
 
29 липня 2021 року
м. Київ
 
справа № 754/3373/18 
провадження № 61-11526ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
 
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного міста Києва від 12 березня 2021 року у складі судді Саламон О. Б. та постанову Київського апеляційного суду від 16 червня 2021 року у складі колегії суддів: Невідомої Т. О., Іванової І. В., Пікуль А. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору та договору застави недійсним.
 
В обґрунтування позову зазначив, що 12 грудня 2007 року між ним та Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» укладено кредитний договір № DN80AM10100321 на основі стандартної форми, запропонованої банком для будь-яких клієнтів-фізичних осіб, згідно умов якого йому, позивачу, повинні були бути надані банком кредитні кошти у розмірі 10 655,40 дол. США зі строком погашення до 11 грудня 2014 року зі сплатою 9,96 % річних за користування кредитом. В забезпечення виконання умов кредитного договору у цей же день було укладено договір застави. Однак, вказані договори, на його думку, є недійсними, оскільки банком не виконані умови щодо надання кредитних коштів в іноземній валюті, як передбачено умовами договору. Зокрема, істотна умова договору про порядок видачі та погашення кредиту не відповідає вимогам законодавства України та Інструкції про касові операції в банках України, а саме йому, позивачу, не було відкрито кредитний рахунок, про що свідчить відсутність укладання договору про його відкриття. Також, посилався на те, що кредитний договір підписано ним під впливом обману з боку банку, сторонами не узгоджено усіх істотних його умов, оскільки узгоджені у договорі розміри відсоткової ставки за кредитом не відповідають фактично встановленим у договорі розмірам, у зв`язку з чим він, позивач, не володів інформацією про кінцеву сукупну вартість кредиту та реальну відсоткову ставку. 
 
За таких обставин, просив суд визнати недійсним з моменту підписання кредитний договір від 12 грудня 2007 року № DN80AM10100321 та договір застави рухомого майна від 12  грудня 2007 року б/н з підстав, передбачених статтею 203, 215, 230 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
 
Рішенням Деснянського районного м. Києва від 12 березня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних, достовірних, допустимих, достатніх доказів на підтвердження вимог, викладених у позовній заяві.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 16 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Деснянського районного м. Києва від 12 березня 2021 року - без змін.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погодилась з висновками суду першої інстанції та виходила із того, що доводи апеляційної скарги не суттєві та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
 
У липні 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Деснянського районного міста Києва від  12  березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 червня 2021 року, у якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його  позовні вимоги.
 
Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на те, що суди першої та апеляційної інстанцій застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц та постановах Великої Палати Верховного Суду: від 10 квітня 2019 року № 463/5896/14-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України).
 
Також вказує на те, що суди  попередніх інстанцій не врахували що: 
 
-  в матеріалах справи відсутні завірені належним чином копії первинних бухгалтерських документів, які підтверджують факт отримання позивачем кредитних коштів за кредитним договором;
 
-  відповідно до висновку судово-економічної експертизи від 18 червня 2019 року № 13-2/43, реальна відсоткова ставка за кредитним договором від 12 грудня 2007 року № DN80AM10100321 становить 27,83 %, сукупна, у той час як у пункті 7.1 договору зазначено процент у розмірі лише 9,96% річних, що свідчить про обман позивача;
 
-  видача та погашення кредиту в готівковій іноземній валюті можливі виключно з використанням поточного рахунку клієнта, відкритого в установі банку на підставі договору банківського рахунку, а такий договір заявником із відповідачем не укладався.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України  у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 12 грудня 2007 року ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» укладено кредитний договір № DN80AM10100321.
 
В забезпечення виконання умов кредитного договору у цей же день між сторонами укладено договір застави рухомого майна, а саме: автомобіля ВАЗ 11193, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .
 
У відповідності до пункту 1.1 кредитного договору банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, визначений в пункті 7.1 цього договору. Строк, вид кредиту, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за Договором, зазначені у розділі 7 договору.
 
Згідно з пункту 1.2 договору позичальник доручає Банку проводити погашення заборгованості по даному Кредитному договору в передбачені даним договором строки за рахунок коштів, розміщених на рахунках позичальника, що відповідає платіжній картці, емітованої ПриватБанком. Номер рахунку зазначений у п. 7.2 договору.
 
Відповідно до пункту 7.1 договору банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти на строк з 12 липня 2007 року по 11 грудня 2014 року включно, у вигляді не відновлювальної лінії у розмірі 14 016, 65 дол. США на наступні цілі: 9 415, 26 дол. США на купівлю автомобіля (споживчі цілі), а також у розмірі 6,74 дол. США для сплати за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до пункту 1.2; на сплату страхових платежів за договором страхування транспортного засобу від 12 грудня 2007 року № DN80AM10100321, договором особистого страхування від 12 грудня 2007 року № DN80LK10100321 на строк до 11 грудня 2008 року в сумі 480,18 дол. США, а також винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 753,22 дол. США, та у розмірі 3 361,25 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбаченого підпунктами 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 0,83 % на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 0,25 % від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом  3.10 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно пунктом  6.2 даного договору.
 
Згідно з пунктом 7.2 договору для виконання даного договору Банк відкриває позичальнику рахунок № НОМЕР_2 для зарахування коштів спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді та іншим платежам. При кредитуванні нових та б/в автомобілів, позичальник доручає, без додаткового узгодження, перерахувати кредитні кошти: в сумі 47 500,00 грн на поточний рахунок автосалону ТОВ «Авто-Союз 2007», комісію банку в сумі 753, 22 дол. США, 2 422,50 грн на сплату страхових платежів на поточний рахунок страхової компанії ЗАО СК «Ингосстрах», а також сплату за реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна в розмірі, вказаному в пункті 7.1 даного договору на рахунок ДП «Інформаційний центр».
 
Додаток № 1 до кредитного договору, що підписаний позивачем, містить загальну вартість кредиту, де зазначено суму кредиту 10 655,40 дол. США, річну процентну ставку в розмірі 9, 96 %, щомісячну винагороду від суми наданого кредиту в розмірі 0,25 %, разову винагороду за надання фінансового інструменту в розмірі 8 %, реальну відсоткову ставку - 16, 9 %.
 
Згідно з випискою відповідача, сума кредитних коштів, передбачена пунктом  7.1 договору була конвертована в національну валюту та перерахована у відповідності до п. 7.2 кредитного договору.
 
У відповідності до розрахунку заборгованості, виписки з 13 грудня 2007 року по 19 липня 2018 року, позивачем здійснювалось погашення за наданим кредитом.
 
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
 
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
 
Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Згідно з частиною першою статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
 
Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей.
 
Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.
 
За змістом наведених статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
 
Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.
 
Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).
 
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
 
Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.
 
Викладене узгоджується з правовими висновками, висловленими Верховним Судом України у постановах від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15, від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14 та Верховним Судом у постановах від 11 січня 2020 року у справі № 761/22687/17, від 20 травня 2019 року у справі № 300/790/17, від 31 липня 2019 року у справі № 641/3861/15-ц та від 31 липня 2019 року у справі № 234/17543/16-ц.
 
Установивши, що оспорювані договори як кредиту, так і застави, підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позичальник на момент укладення договорів не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови, вносив платежі на погашення кредитної заборгованості; зміст договору містить повну інформацію щодо умов кредитування, вартості кредиту, процентної ставки, порядку погашення кредиту, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно застосував положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 та відсутність підстав для визнання кредитного договору та договору застави недійсними.
 
Суд першої інстанції правильно врахував, що умови кредитного договору, зокрема, пункт 7.1 містять суттєві умови кредитування, а саме: суму кредиту, суму страхових платежів за весь період кредитування, розмір відсоткової ставки, розмір підвищеної відсоткової ставки у разі порушення зобов`язань за договором, розмір комісії, що нараховується щомісяця, розмір щомісячного платежу, а в додатку № 1 до договору наведена таблиця загальної вартості кредиту.
 
Також суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 , підписуючи анкету-заяву, підтвердив те, що він як позичальник отримав інформацію про умови кредитування у відповідача, а саме: мету, для якої кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, наявні форми кредитування, тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий, орієнтовну сукупну вартість послуги за оформлення договору, термін, на який може бути виданий кредит, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги.
 
При цьому, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, шо матеріали справи не містять будь-яких відомостей про звернення позичальника ОСОБА_1 до банку з приводу порушення його прав як споживача, недостатності наданої банком інформації про умови кредитування, саме в момент укладення оспорюваних правочинів.
 
Доводи касаційно скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц та постановах Великої Палати Верховного Суду: від 10 квітня 2019 року № 463/5896/14-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, є безпідставними з урахуванням того, що у наведених заявником постановах судів касаційної інстанції та оскаржуваних судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій встановлено різні фактичні обставини справ.
 
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти лише такі рішення, де аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують правильність встановлених у справі фактичних обставин та висновків, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. 
 
Якщо оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. 
Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
 
Отже, зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень убачається, що скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суди розглянули судові рішення відповідно до такого висновку.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).
 
Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору та договору застави недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного м. Києва від 12 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 червня 2021 року відмовити.  
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:    	І. Ю. Гулейков       О. В. Ступак       Г. І. Усик