П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

01 липня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/13368/20	
Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
доповідача – судді Турецької І. О.,
суддів – Стас Л. В., Шеметенко Л. П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Смірнова Володимира Сергійовича на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі – ГУ ДМС України в Одеській області) в якому просив:
-          визнати протиправним та скасувати наказ № 220 від 17.11.2020 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
-          зобов`язати прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що є громадянином Марокко. Його виїзд за межі країни громадянської належності відбувся через побоювання за своє життя та здоров`я, оскільки зазнав переслідування внаслідок своєї політичної діяльності, а також активної участі у мітингах та маршах протесту. Був членом опозиційної партії ОСОБА_2 .
Позивач стверджує про те, що ГУ ДМС України в Одеській області не врахувало актуальну інформацію по країні походження, де застосовується надмірна сила та насильство для розгону протестів, переслідування активістів, залучених до організації демонстрацій, які виражають критику уряду. Вказує на те, що інформація по країні походження підтверджує його побоювання.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02 березня 2021 року, ухваленого за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, в задоволенні позову відмовлено.
Вирішуючи справу по суті та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що аналіз матеріалів особової справи, з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності, дозволяє дійти висновку, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштувати побут.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. В той же час, суб`єкт владних повноважень, в силу ч.2 ст.77 КАС України, довів суду необґрунтованість та безпідставність позовних вимог і правомірність свого рішення.

Вважаючи рішення суду першої інстанції таким, що прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, представник ОСОБА_1 – адвокат Смірнов В. С. в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
У своїх доводах адвокат зазначає, що суд першої інстанції взагалі не врахував посилання на інформацію по країні походження. Апелянт вказує, що ситуація у країні походження при визначення статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням в країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.
З огляду на викладені обставини, скаржник вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту».
Також у скарзі наголошено на тому, що обов`язок встановлення усіх фактичних обставин особової справи не може перекладатися з відповідного працівника державної міграційної служби на особу, що звертається за захистом.

Представник відповідача, скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, зазначає про її безпідставність, оскільки вона не спростовує висновків суду першої інстанції. Вважає, що рішення суду прийняте з урахуванням усіх обставин справи, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Зміст відзиву на апеляцію відтворює позицію суду першої інстанції з якою погоджується представник відповідача.

Відповідно до приписів п.3 ч.1 ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження, у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши правильність встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи, додержання норм матеріального та процесуального права, провівши аналіз доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з огляду на таке.
Фактичні обставини справи свідчать, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Агадір (Марокко), документований паспортом НОМЕР_1 (дійсний до 06.10.2021).
Позивач прибув на територію України легально, авіасполученням ОСОБА_3 (Марокко) – Касабланка ( АДРЕСА_1 , на підставі візи Y02719336, типу D, виданої у м. Рабат (Марокко), дійсна з 10.12.2016 року по 23.01.2017 року, мета поїздки 04/12 – навчання, строк перебування 45 днів. На території Туреччини перебував протягом 4 годин (транзит).
29.10.2020 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні, зазначивши в заяві, що навчався в Україні у вищому навчальному закладі, проте був відрахований через несплату за навчання. Повертатись до ОСОБА_2 позивач не може, так як є активним учасником у боротьбі з правлячим режимом Марокко. Є членом партії Незалежності «Істікляль», яка вважається опозиційною до правлячої верхівки Марокко. Позивача декілька разів викликали до «комітету безпеки», де він підписував документи щодо зобов`язань не брати участі в мітингах проти уряду. Після прибуття до України, позивач продовжив свою діяльність засобами інтернет-сайтів. В разі повернення до країни громадянської належності його чекає ув`язнення.
За результатами розгляду особової справи заявника ГУ ДМС України в Одеській області дійшло висновків, що ОСОБА_1 не підпадає під критерії визначення біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, відповідно до статті 1 Закону, що оформлено висновком про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17.11.2020 року.
Так, у висновку, зокрема, вказано, що заявник не зміг належним чином обґрунтувати заяву про набуття міжнародного захисту в контексті наявності ознак, передбачених пунктами 1, 13 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Твердження шукача захисту носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні. Також заявник не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини його виїзду за межі країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково, особа не надала належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину.
Наказом ГУ ДМС в Одеській області № 220 від 17.11.2020 року ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідаючи на доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів виходить з такого.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
За змістом частини 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
На підставі пункту 1 та пункту 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець – це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.
Законом України від 21.10.1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.
За правилами статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Відповідно до абзацу 5 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
За правилами пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Практичні рекомендації Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку, видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.
Також, Директива Ради Європейського Союзу Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 не відповідав наведеним вище стандартам для кваліфікації його статусу як біженця або як особи, що потребує міжнародного захисту.
Так, за аналізом особової справи позивача вбачається, що, на момент прибуття до України, він не планував звертатися за міжнародним захистом. Позивач зазначив, якщо він не був би відрахованим із вищого навчального закладу на території України, а продовжив своє навчання та був документованим посвідкою на тимчасове проживання, він не звернувся б до ГУ ДМС України в Одеській області із відповідною заявою, а в першу чергу здобув вищу освіту.
До того ж, позивач безперешкодно вибув з країни громадянської належності у 2016 році до України з метою отримати вищу освіту. У випадку можливостей, а саме отримання необхідної кількості балів за державними стандартами освіти Марокко, він би продовжив отримувати вищу освіту саме в країні громадянської належності, а не в інших країнах.
У той же час, елемент легального виїзду особи з використанням паспортного документу для виїзду за кордон та безперешкодного отримання української візи вказує на відсутність елементу його переслідування з боку представників державної влади країни громадянської належності. Будь-яких проблем із перетинанням кордонів у позивача не виникало.
Крім того, ГУ ДМС України в Одеській області було отримано лист щодо оформлення візи від Посольства України в Королівстві Марокко від 02.11.2020 року №6168/19-527-1048, де повідомлено про факт оформлення одноразової візи для в`їзду в Україну серії 04/12 – навчання на запрошення /Чеського національного політехнічного університету. Варто зазначити, що позивач самостійно звертався до консульського підрозділу Посольства з клопотанням та безперешкодно отримав візу саме для навчання, тобто в дипломатичному органі метою виїзду з Марокко він зазначив саме навчання, що свідчить про відсутність жодних утисків, переслідувань з боку державних органів та можливість користування захистом країни громадянської належності.
Також слід зазначити, що матір позивача залишилася проживати в ОСОБА_2 . Позивач чітко вказав про відсутність погроз та фізичного насильства в адресу рідних у ОСОБА_2 . Матір позивача має на території країни громадянської належності власний будинок, право власності на який оформлено як на неї так і на позивача, що свідчить про забезпечення умовами для проживання у випадку повернення на батьківщину.
Ані позивача, ані членів його родини ніколи не затримували та не заарештовували у країні громадянської належності, не викрадали; ані позивач, ані його близькі родичі не скоювали злочин в Марокко або інших країнах Африки; позивач не був засуджений у судовому порядку; стосовно нього та його рідних немає вироку суду, що додатково свідчить про відсутність обґрунтованих причин неможливості повернення.
Скаржник указує, що у ОСОБА_2 він був офіційним членом опозиційної політичної партії « ІНФОРМАЦІЯ_2 », приймав участь у багатьох мітингах, та був заарештованим після участі і мітингах. Разом з тим, позивач не володіє детальною інформацією щодо формування, принципів та ідеології діяльності партії « ІНФОРМАЦІЯ_2 », зазначивши лише інформацію щодо перебування її в опозиції та не прийманні участі у політичному процесі ОСОБА_2 .
При цьому, політична сила « ІНФОРМАЦІЯ_2 » є офіційною опозиційною партією у Марокко, жодним чином не забороняється бути її членом. Крім того, близькі родичі ніколи не були членами жодних політичних партій у Марокко, в тому числі і партії «Істікляль».
Крім того, позивач вказав, що окрім партії « ІНФОРМАЦІЯ_2 », до опозиційних партій Марокко належать ще соціальна партія та партія справедливості та розвитку, що свідчить про багатоманітний політичний плюралізм ОСОБА_2 .
Відповідно до актуальної інформації по країні походження позивача спостерігається, що опозиційний альянс, який складається з партій «Справжність, Сучасність, Незалежність, Прогрес і Соціалізм», підготував спільний меморандум, в який було включено ряд пропозицій, спрямованих на вирішення проблеми і заохочення участі молоді у виборчому процесі, що в свою чергу свідчить про розвиток, співробітництво опозиційних партій між собою та активну участь у демократичному житті країни.

Отже, матеріалами справи встановлено, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію країни добровільно з метою навчання в Україні.

Крім того, потрапивши на територію України у грудні 2016 року позивач вперше звернувся до територіального підрозділу ДМС із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту лише 29 жовтня 2020 року.
Колегія суддів вказує, що факт досить тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивача та вказує на те, що мета звернення обумовлена лише потребою у легалізації на території України.
Правова позиція стосовно тривалості проміжків часу із зверненням за міжнародним захистом повністю узгоджується із позицією Верховного Суду, зокрема, висловленою у постанові від 14.03.2018 року по справі №820/1502/17.
Так, Верховний Суд зазначив, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Представник скаржника у доводах апеляції посилається на те, що суд першої інстанції не врахував посилання на інформацію по країні походження, яка свідчить про те, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими.
Колегія суддів вважає, що посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення особи до країни громадянської належності їй буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 06.08.2020 року по справі № 420/3327/19, від 06.03.2019 року по справі № 826/14576/16, від 06.03.2019 року по справі № 815/2505/17, від 04.03.2019 року по справі № 815/2505/17.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що за результатами розгляду особової справи позивача разом з інформацією, наданою ним, співбесід останнього з посадовими особами відповідача, не встановлено об`єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для ОСОБА_1 стати в Марокко жертвою переслідувань за конвенційними ознаками, що свідчить про відсутність у заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, які є необхідними для визнання особи біженцем або такою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Доводи апеляційної скарги таких висновків не спростовують і зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин справи.

Підсумовуючи викладене та враховуючи те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та вірно зазначена юридична кваліфікація встановлених фактів, колегія суддів, згідно зі ст. 316 КАС України, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляції та про залишення рішення суду першої інстанції в силі.

Дана справа була віднесена судом першої інстанції до справ незначної складності та розглянута в порядку спрощеного позовного провадження.
Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Водночас частина 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції здійснений перегляд рішення суду першої інстанції, яке було ухвалено за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для його касаційного оскарження.

Підстави для розподілу судових витрат, передбачені статтею 139 КАС України – відсутні.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Смірнова Володимира Сергійовича – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач – суддя                                                            І. О. Турецька

                      суддя                                                            Л. В. Стас

                      суддя                                                            Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 01.07.2021 року.