КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                               
справа № 754/11066/20                                                   Головуючий у 1 інстанції: Галась І.А.

провадження №22-ц/824/9599/2021                                       Головуючий суддя: Олійник В.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
08 вересня 2021 року                                                                                 м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
Головуючого судді: Олійника В.І., 
суддів: Болотова Є.В., Музичко С.Г., 
при секретарі: Панчошній К.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08 квітня 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання права користування житловим приміщенням, -
 
в с т а н о в и в :
 
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовувала тим, що на підставі ордеру №049661 від 29 квітня 1985 року, виданим виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів, позивачка разом з  ОСОБА_2  була вселена в квартиру АДРЕСА_1 . Від квітня 1985 року і до даного часу проживає у спірній квартирі, що підтверджується актом.
Вказувала, що у зв`язку з купівлею для дітей квартири в м. Бровари (на той час неповнолітніх) вимушена була у грудні 1993 року знятися з реєстрації в м. Києві та зареєструватися в м. Бровари, однак продовжувала проживати в квартирі АДРЕСА_1 .
Зазначає, що 06 січня 2017 року вона зареєструвала шлюб з  ОСОБА_4 , який є внутрішньо-переміщеною особою та має реєстрацію у спірній квартирі АДРЕСА_1 .
За час проживання в квартирі неодноразово здійснювала ремонт, давала кошти ОСОБА_2 на оплату комунальних послуг, що підтверджується розпискою та квитанціями з банку.
Позивачка також зазначала, що на даний час відповідачка кошти на утримання квартири від позивачки отримує, але відмовляється оформлювати розписки. Більш того, протягом 2017-2020 років разом із ОСОБА_3 (дочкою позивачки) чинять перешкоди в користуванні квартирою, ображають її та її чоловіка, постійно примушують звільнити житлове приміщення.
На підставі викладеного просила суд визнати за нею ( ОСОБА_1 ) право користування квартирою АДРЕСА_1 та зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 ОСОБА_1 .
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 08 квітня 2021 року позов залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позов задовольнити.
Скаргу обґрунтовувала тим, що в судовому засіданні встановлювалось, що спірна квартира є єдиним позивачки житлом, оскільки вона лише є співвласницею квартири в м.Бровари, яку купувала для дітей і жодного дня там не проживала, а втрата єдиного житла є непомірним тягарем для неї. 
Тому зазначає, що відмовляючи у задоволені позову щодо права користування спірною квартирою АДРЕСА_1 , суд першої інстанції порушив її права, визначені ст.8 ЄСПЛ.
Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Залишаючи позов без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що обставини, на які посилається позивач  ОСОБА_1 , не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки відсутні підстави вважати, що позивачка має перешкоди в користуванні жилим приміщенням.
Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження, яке видане Дніпровським РАЦСом від 05 вересня 1970 року - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та про що зроблений відповідний актовий запис №2041, батьками якої зазначені: батько - ОСОБА_6 , мати - ОСОБА_2 .
Згідно з Ордером № 049661 серії НС, який видано Виконавчим комітетом Київського міської Ради народних депутатів від 29 квітня 1985 року - гр. ОСОБА_2 про те, що сім`я якої складається з двох чоловік на право заняття двохкімнатної квартири АДРЕСА_1 . Склад сім`ї - ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (донька).
Відповідно до договору купівлі - продажу квартири від 23 листопада 2002 року, який зареєстрований в реєстрі №3700 та укладений між ОСОБА_7 (продавець) та ОСОБА_5 (покупець) про купівлю квартири за адресою: АДРЕСА_2 , позивачка набула у власність частину квартири.
Як вбачається з Реєстраційного посвідчення за реєстровим №1-7998 від 19.12.2002 року, яке видане Броварським бюро технічної інвентаризації, в двокімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровано: за ОСОБА_5 - 1/5 частина, ОСОБА_3 - 2/5 частина, ОСОБА_8 - 2/5 частина на праві приватної власності.
Також, відповідно до довідки, виданої відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб РДА № 53833946 від 02.10.2020 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована у АДРЕСА_3 та відповідно до довідки, виданої відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб РДА №53783389 від 01.10.2020 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . зареєстрована у АДРЕСА_3 .
Відповідно до копії свідоцтва про шлюб, яке видане Деснянським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, ОСОБА_9 та ОСОБА_5 уклали шлюб 06 січня 2017 року, про що зроблений відповідний актовий запис №13.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачка має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , в той час як фактично місцем проживання її є: АДРЕСА_3 , в яку вона вселилася за згодою власника - відповідачки ОСОБА_2 , що остання не оспорювала в судовому засіданні. 
За ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
За статтею 391 ЦК України  власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
За ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Як вбачається з п.1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 "Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав", власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень ст.13, ч.3 ст.16, ст. 319 ЦК України, у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу.
За ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення.
Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі "Бочан проти України" від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст.6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі.
Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що обставини, на які посилається позивачка  ОСОБА_1  не знайшли свого підтвердження, оскільки відсутні підстави вважати, що вона має перешкоди в користуванні жилим приміщенням.   
Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.  
Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в  рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.  
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08 квітня 2021 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 09 вересня 2021 року.

Головуючий:  

Судді: