Єдиний унікальний номер 234/3341/15-ц 
Номер провадження 22-ц/804/1772/21        

                                                               ПОСТАНОВА
                                                         ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2021 року
Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :
головуючої судді: Мірути О.А.,
суддів: Халаджи О.В., Хейло Я.В
за участю секретаря судового засідання – Цимбала Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмут апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 24 лютого 2020 року у цивільній справі № 234/3341/15-ц за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_5 , про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частину квартири та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_5 , про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним, (суддя першої інстанції Демидова В.К.),

    В С Т А Н О В И В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до Краматорського міського суду Донецької області з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_5 , в якому просила визнати спільною сумісною власністю її та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , яку було придбано відповідно до договору купівлі-продажу від 31 січня 2008 року, посвідченого державним нотаріусом Першої краматорської державної нотаріальної контори Фареник О.О., зареєстрованого в реєстрі №2-834 на ім`я ОСОБА_1 та зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно 19 березня 2008 року, номер витягу 18155851. Визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаної квартири.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначила, що з 03 червня 1995 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , від якого у них народилося двоє дітей. 
            Під час шлюбу, за сумісні кошти, подружжям було придбано квартиру АДРЕСА_1 . Покупцем у нотаріально посвідченому договорі купівлі-продажу зазначений ОСОБА_1 .
Влітку 2014 року вони з ОСОБА_1 припинили сімейні стосунки.
У жовтні 2019 року відповідач ОСОБА_1 подав зустрічний позов до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_5 , про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним.
           В обґрунтування позову зазначив, що з 03 червня 1995 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , від якого вони мають двох дітей.
За час шлюбу, у січні 2008 року ним була придбана квартира АДРЕСА_1 .
Придбання цієї квартири було оформлено договором купівлі-продажу від 31 січня 2008 року, укладеному між ним та його батьком ОСОБА_4 та посвідченому нотаріусом Першої Краматорської державної нотаріальної контори Фареник О.А..
Наголошує, що фактично він не укладав з батьком договір купівлі-продажу вказаної квартири, під час підписання цього договору гроші не передавав, а вказана квартира була передана йому батьком у власність за його бажанням безоплатно. Наміру продати вказану квартиру у батька не було, а договір купівлі-продажу квартири уклали, оскільки це було дешевше, ніж оформити договір дарування.
Посилаючись на те, що договір купівлі-продажу спірної квартири є удаваним, просив визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 31 січня 2008 року між ним та ОСОБА_4 , посвідчений нотаріусом Першої Краматорської державної нотаріальної контори Фареник О.А. та зареєстрований в реєстрі за №2-834, удаваним, визнавши даний договір купівлі-продажу квартири – договором дарування квартири відповідно до умов якого ОСОБА_4 передав трикімнатну квартиру загальною площею 59,4 кв.м в т.ч. жилою площею 41,3 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 безоплатно у подарунок у власність ОСОБА_1 

           ІСТОРІЯ СПРАВИ ТА КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

           Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 29 липня 2015 року було задоволено позов ОСОБА_3 , зустрічний позов ОСОБА_6 залишено без задоволення.
           Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 10 листопада 2015 року рішення Краматорського міського суду Донецької області від 29 липня 2015 року залишено без змін.
           Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 березня 2016 року рішення Краматорського міського суду Донецької області від 29 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 10 листопада 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
           Після перегляду рішення суду першої інстанції, рішенням апеляційного суду Донецької області від 05 жовтня 2017 року змінено рішення Краматорського міського суду Донецької області від  22 травня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено та відмовлено ОСОБА_6 в задоволенні зустрічного позову. Виключено із мотивувальної та резолютивної частин рішення посилання на поновлення строку позовної давності для звернення до суду.
           При повторному касаційному перегляді, постановою Верховного Суду від 22 травня 2019 року рішення Краматорського міського суду Донецької області від  22 травня 2017 року та рішення апеляційного суду Донецької області від 05 жовтня 2017 року скасовано. У частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
           Зустрічний позов судом першої інстанції переглянуто по суті та рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 24 лютого 2020  року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_5 , про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частину квартири, задоволено.  
Визнано сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_5 , про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним,  відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1185 гривень.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 пропустив строк, передбачений статтею 257 ЦК України, для звернення до суду за захистом свого порушеного права, що є відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України підставою для відмови у позові.
Постановою Донецького апеляційного суду від 01 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 24 лютого 2020  року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_5 , про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним скасовано.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_5 , про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Апеляційним судом було встановлено, що відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, провадження № 14-96цс18. Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону.
Апеляційний суд прийшов до висновку, що спірна квартира набута за час шлюбу і презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу відповідачем не спростована, суд першої інстанції зробив правильний висновок про визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .
Не погодившись з постановою Донецького апеляційного суду ОСОБА_1 подав касаційну скаргу до Верховного Суду.
Постановою Верховного Суду від 19 травня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Донецького апеляційного суду від 01 грудня 2020 року скасовано через розгляд справи в суді апеляційної інстанції неповажним складом суду, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Краматорського міського суду Донецької області від 24 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нове, яким визнати поважною причину пропуску строку позовної давності на подачу ним зустрічного позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним, поновити строк позовної давності та задовольнити його позовні вимоги повністю. У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_5 , про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на ?  частину квартири - відмовити. Вирішити питання про розподіл судових витрат.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні його зустрічного позову, суд першої інстанції не врахував пояснення його батька ОСОБА_4 , який у своєму письмовому відзиві на його позовну заяву підтвердив, що договір був неоплатний, оскільки гроші йому за договором купівлі-продажу спірної квартири ОСОБА_1 не передавав.
Вважає, що відмовляючи у задоволенні його позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд першої інстанції допустив порушення вимог ч.4 ст.263 ЦПК України, не врахував висновки, викладені в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі №372/1036/15-ц, не з`ясував та не зазначив в своєму рішенні чи дійсно порушене його право або охоронюваний законом інтерес, як позивача за зустрічним позовом, за захистом якого він звернувся до суду.
Наголошує, що суд першої інстанції  дійшов до помилкового висновку про пропуск ним строку позовної давності для звернення до суду із зазначеним позовом, оскільки не врахував, що про порушення свого права він дізнався лише у 2015 році, коли його дружина ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про визнання за нею права власності на 1/2 частину спірної квартири та лише тоді він довідався, що вона вже не визнає спірну квартиру його особистою приватною власністю. При цьому він не звертався із зазначеним зустрічним позовом протягом трьох років з дня її звернення з позовом до суду, оскільки в цій справі розглядався первісний позов його матері ОСОБА_3 до його батька ОСОБА_4 про визнання частково недійсним рішення Краматорської міської ради, свідоцтва про право власності та договору купівлі-продажу спірної квартири.
Вважає висновки суду першої інстанції про неповажність причин пропуску ним строку позовної давності для звернення до суду необґрунтованими. У зв`язку з цим вказує, що поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що зазначена справа вже неодноразово переглядалась судами різних інстанції. Постановою Верховного Суду від 22 травня 2019 року по цій справі в задоволенні позову його матері ОСОБА_3 було відмовлено, а також скасовано рішення судів попередніх інстанції в частині позову ОСОБА_2 та передано в цій частині справу на новий розгляд до суду першої інстанції. У зв`язку з чим ним було подано зустрічний позов про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири удаваним.
Також, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції залишив поза увагою ту обставину, що вона не заявляла вимоги про поділ спірної квартири, тому вважає, що вимога про визнання за нею права власності на частку цієї квартири не ґрунтується на законі.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

ОСОБА_2 у своїх поясненнях на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що вона не містить посилання на нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці. Апеляційна скарга дублює зміст зустрічного позову ОСОБА_1 .. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Інші сторони відзив на апеляційну скаргу не подавали.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 доводи, викладені в апеляційній скарзі, підтримав та просив її задовольнити.
В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
           Інші учасники: позивач ОСОБА_2 та треті особт  ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
           Керуючись вимогами ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 03 червня 1995 року, від якого мають двох дітей: сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
            Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 09 червня 2015 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , розірваний.
08 квітня 2016 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_6 був зареєстрований шлюб. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_6 було присвоєне прізвище – « ОСОБА_11 », свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 .
             Також судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 31 січня 2008 року, посвідченого державним нотаріусом Першої краматорської державної нотаріальної контори Фареник О. О., зареєстрованого в реєстрі № 2-834 на ім`я ОСОБА_1 та зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно 19 березня 2008 року, номер витягу 18155851, вбачається, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 . 
   ОСОБА_2 надала згоду на купівлю її чоловіком ОСОБА_1 на його ім`я, за ціну та на умовах за його розсудом та на їх спільні кошти, квартири АДРЕСА_1 , про що надала відповідну заяву, яку було посвідчено 31 січня 2008 року нотаріусом Першої краматорської державної нотаріальної контори Фареник О.О., реєстр № 2-833.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

            Згідно з положеннями пункту 4 частини 1, частини 4 статті 376 ЦПК, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
            Апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з частиною 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає в частині розглянутих судом зустрічних позовних вимог з наступних підстав.
Так, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 пропустив строк, передбачений статтею 257 ЦК України, для звернення до суду за захистом свого порушеного права, що є відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України підставою для відмови у позові.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушено право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.
Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, провадження № 14-96цс18.
Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону.
За таких обставин доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в цій частині є обґрунтованими, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції в частині вирішення по суті зустрічного позову ОСОБА_1 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті зустрічних позовних вимог.
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.
            Статтею 235 ЦК України визначено, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце.        
            Тобто, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.
У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі №6-1026цс16 зроблено висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц (провадження № 14-498цс18).
У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що він та його батько ОСОБА_4 не мали на меті укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, під час підписання цього договору він гроші батьку не передавав, а вказана квартира була передана йому батьком у власність за його бажанням безоплатно. Наміру продати вказану квартиру у батька не було. Вони уклали договір купівлі-продажу квартири, оскільки це було дешевше, ніж оформити договір дарування.
            Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК), а збирання доказів не є обов`язком суду (ч. 2 ст. 12 ЦПК).
За загальним правилом, тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.
Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.
Тобто,  воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, а оскільки відповідно до частини першої статті 202 та частини третьої статті 203 ЦК України, головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з`ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме.
За таких обставин, для визнання угоди удаваною, позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.
У справі, що переглядається, встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 03 червня 1995 року по 09 червня 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі.31 січня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який було посвідчено державним нотаріусом Першої краматорської державної нотаріальної контори Фареник О.О., зареєстрований в реєстрі №2-834 на ім`я ОСОБА_1 та зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно 19 березня 2008 року, номер витягу 18155851. (т.IV, а.с.157)
Відповідно до умов зазначеного договору, ОСОБА_4 (продавець) передав у власність ОСОБА_1 (покупець) вищенаведену квартиру, а ОСОБА_1 (покупець) зобов`язався прийняти майно і сплатити за нього обговорену грошову суму. Продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 5877 гривень, які покупець, згідно до умов договору, сплатив продавцю під час підписання договору.
У п.4 «Інші умови» договору купівлі-продажу спірної квартири від 31 січня 2008 року, нотаріусом було роз`яснено сторонам зміст і правові наслідки договору. Сторони підтвердили, що він не носить характер уявного та удаваного правочину (т.IV, а.с.157).
Відповідно до заяви, посвідченої 31 січня 2008 року нотаріусом Першої краматорської державної нотаріальної контори Фареник О.О., реєстр №2-833, ОСОБА_2 надала згоду на купівлю її чоловіком ОСОБА_1 на його ім`я, за ціну та на умовах за його розсудом та на їх спільні кошти квартири, що розташована в АДРЕСА_2 . Також, згідно вказаної заяви, ОСОБА_6 стверджує, що договір купівлі-продажу, з текстом якого вона ознайомлена,  укладається її чоловіком в інтересах сім`ї на умовах, які вони з чоловіком попередньо обговорили і вважають вигідними для них, укладання зазначеного договору  відповідає їх спільному волевиявленню. (т.І, а.с.81)  
Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири удаваним, ОСОБА_1 посилався на те, що фактично дана квартира була передана йому батьком у власність за його бажанням та їх домовленістю безоплатно, у дар, наміру продати квартиру не було. Він в свою чергу ніколи не мав на меті придбати спірну квартиру та передати батьку за неї грошові кошти.
Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
           Згідно частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
         Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Статтею 657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу, в тому числі, квартири укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. 
Встановлено, що оскаржуваний договір купівлі-продажу укладено у письмовій формі і нотаріально посвідчено.
За своєю суттю та загальним правилом договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмету купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його ціну, а для другої сторони - право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.
Отже, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.
Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_1 вказував, що між сторонами фактично укладено договір дарування.
За умовами статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.
На обґрунтування доводів позовної заяви ОСОБА_1 посилався на письмовий відзив його батька ОСОБА_4 , в якому той зазначав, що оспорюваний договір купівлі-продажу був неоплатний, що гроші йому за договором купівлі-продажу спірної квартири ОСОБА_1 не передавав.
Такі пояснення ОСОБА_4 у відзиві на позовну заяву не узгоджуються з іншими письмовими доказами по справі, оскільки воля ОСОБА_4 та ОСОБА_1   на продаж спірної квартири зафіксована у нотаріально посвідченому договорі купівлі-продажу, узгоджується із заявою дружини ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , тому за відсутності інших доказів, окрім пояснень ОСОБА_4 , не підтверджує недійсність оспорюваного договору купівлі-продажу і не свідчить про намір сторін вчинити інший правочин, ніж той, який ними фактично вчинений. Дії ОСОБА_1 та визнання його батьком ОСОБА_4 позовних вимог про визнання спірного договору купівлі-продажу удаваним, суперечать їхній попередній поведінці.
З урахуванням наведенного, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічних  позовних вимог ОСОБА_1 .

     Переглядаючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції в частині задоволених судом позовних вимог ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частину квартири, апеляційний суд  вважає його таким, що відповідає вимогам закону з настпних підстав.
            На підставі належних та допустимих доказів по справі суд першої інстанції встановив, що спірна квартира набута сторонами за час шлюбу, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, відповідачем ОСОБА_1 належних та допустимих доказів на спростування того, що спірна квартира не є спільним майном подружжя не надано.
Із системного аналізу норм статей 57, 60, 63, 66-68, 70 СК України вбачається, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними.
Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.
Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
За таких обставин, встановивши, що спірна квартира набута за час шлюбу і презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу відповідачем не спростована, суд першої інстанції зробив правильний висновок про визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 .
Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги як необґрунтовані про те, що ОСОБА_2 не заявляла вимоги про поділ спірної квартири, а тому її позовні вимоги про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання за нею права власності на 1/2 її частину не підлягали задоволенню, оскільки само по собі не заявлення позивачем зазначеної вимоги не є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильність висновку суду по суті вирішення позову ОСОБА_2 та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, та по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 367 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

   Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Встановивши, що суд першої інстанції, ухвалив рішення про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 із порушенням норм матеріального та процесуального права, воно підлягає скасуванню в цій частині, з ухваленням нового рішення. В частині позовних вимог ОСОБА_2 рішення суду слід залишити без змін.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ 

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу частково задоволено, але у задоволенні позовних вимог відмовлено, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, відсутні.

             Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

                   П О С Т А Н О В И В :

    Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 24 лютого 2020 року в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_5 , про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним, скасувати.
У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_5 , про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним, відмовити.
            В іншій частині рішення суду залишити без змін.
          Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя:      О.А. Мірута 

Судді:        О.В.Халаджи

           Я.В. Хейло 

                Повний текст постанови складений  05.08.2021 року .

            Суддя: