УХВАЛА

15 липня 2021 року 
м. Київ
справа № 380/6662/20
адміністративне провадження № К/9901/23415/21
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Уханенка С.А. перевірив касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до П`ятнадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу      Генерального прокурора, Офісу Генерального прокурора, Генерального прокурора Венедіктової Ірини Валентинівни, керівника Київської обласної прокуратури, Київської обласної прокуратури про визнання протиправними і скасування рішень, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу,
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до П`ятнадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офіс Генерального прокурора (далі- П`ятнадцята кадрова комісія), Офісу Генерального прокурора, Генерального прокурора Венедіктової   І.В., керівника Київської обласної прокуратури, Київської обласної прокуратури, в якому просив: визнати протиправним з моменту прийняття та скасувати рішення П`ятнадцятої кадрової комісії від 16 липня 2020 року №7н «Про неуспішне проходження прокурором атестації» щодо нього; визнати протиправним з моменту прийняття та скасувати наказ Генерального прокурора від 27   липня 2020 року №195к  про звільнення його з посади заступника прокурора Київської області та з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 03 серпня 2020 року; поновити його на посаді заступника керівника Київської обласної прокуратури (ідентифікаційний код юридичної особи 02909996) з 03 серпня 2020 року та стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу до дня поновлення на посаді.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення П`ятнадцятої кадрової комісії від 16 липня 2020 року №7н «Про неуспішне проходження прокурором атестації» щодо ОСОБА_1 . Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора від 27 липня 2020 року №195к про звільнення позивача з посади заступника прокурора Київської області та з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 03 серпня 2020 року. Поновлено ОСОБА_1  в Київській обласній прокуратурі на посаді, рівнозначній посаді заступника прокурора Київської області та в органах прокуратури з 04 серпня 2020 року. Стягнуто з Київської обласної прокуратури на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 04 серпня по 15 жовтня 2020 року в розмірі 96945,39 грн, без урахування податків, зборів та обов`язкових відрахувань.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2021 року скасовано рішення суду першої інстанції в частині поновлення позивача на посаді та частково задоволено позов в цій частині. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Київської області з 04 серпня 2020 року. В іншій частині рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020   року залишено без змін.

23 червня 2021 року Офіс Генерального прокурора надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2021 року. Заявник, посилаючись на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України та неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення ними норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та відмовити в позові. 
Предметом спору у цій справі є правомірність дій кадрової комісії під час проведення нею атестації, рішення про неуспішне проходження атестації прокурором та наказ про звільнення прокурора з цих підстав з органів прокуратури.
З 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.
Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами. 
Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених)          статтею 328          цього Кодексу підстави (підстав). 
Пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України встановлено, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
В обґрунтування касаційної скарги заявник вказав на неправильне застосування судами норм матеріального права, зокрема, пунктів 11, 17 розділу II Закону України від 19 вересня 2019 року №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон №113-ІХ), положень підпункту 3 пункту 6, пункту 8 розділу І, розділу IV Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора від 03 жовтня 2019 року №221 (далі - Порядок №221), пункту 12 Порядку роботи кадрових комісій, затвердженого наказом Генерального прокурора від 17 жовтня 2019 року №   233, Закону України «Про прокуратуру», статей 117, 186-1 Кодексу Законів про працю України, статті 1 Закону України «Про запобігання корупції» у співвідношенні з пунктом 9 Порядку № 223 та порушення процесуального права - недотримання судами вимог статей 246, 322 КАС України. 
Надалі, у касаційній скарзі Офіс Генерального прокурора в якості підстави касаційного оскарження зазначив про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування зазначених норм, які повторно процитував, пославшись на те, що атестація прокурорів проводиться згідно з Порядком  №221, а також послався на відсутність висновку щодо «щодо застосування підпункту 2 пункту 19 Закону № 113-ІХ, як визначеної цим Законом підстави для звільнення прокурорів, розділу IV Порядку № 221 та пункту 12 Порядку № 223 у подібних правовідносинах, статей 117, 186-1 Кодексу Законів про працю України щодо підписання наказу про відрядження батька, який сам виховує дитину, статті 1 Закону України «Про запобігання корупції» у співвідношенні з пунктом 9 Порядку № 223».
Також заявник послався на відсутність «правового висновку Верховного Суду щодо «застосування статті 1 Закону України «Про запобігання корупції» у співвідношенні з пунктом 9 Порядку № 223 щодо наявності чи відсутності конфлікту інтересів у члена кадрової комісії - адвоката у кримінальному провадженні, у разі включення прокурора, що проходить атестацію, до групи прокурорів процесуальним керівником за умови, що останній жодної процесуальної дії у провадженні не вчиняв».
Вирішуючи питання відкриття касаційного оскарження з вказаної підстави, Суд виходить з наступного.
За приписами пункту 9  розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ атестація здійснюється згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджується Генеральним прокурором. Атестація прокурорів проводиться кадровими комісіями Офісу Генерального прокурора, кадровими комісіями обласних прокуратур (пункт 11), а пунктом 17 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ визначено види рішень, що приймаються такими комісіями. Наведені норми є загальними, а касаційна скарга не містить об`єктивних мотивів щодо їхнього неправильного застосування судами попередніх інстанцій та необхідність висновку Верховного Суду у цій справі щодо цих норм.
Щодо аргументів касаційної скарги з приводу відсутності висновків Верховного Суду про «застосування підпункту 2 пункту 19 Закону №113-ІХ, як визначеної цим Законом підстави для звільнення прокурорів, розділу IV Порядку №221 та пункту 12 Порядку №223 у подібних правовідносинах, статей 117, 186-1 Кодексу Законів про працю України щодо підписання наказу про відрядження батька, який сам виховує дитину, статті 1 Закону України «Про запобігання корупції» у співвідношенні з пунктом 9 Порядку № 223», Суд зауважує наступне.
Зміст оскаржуваних судових рішень свідчить про те, що факти, на які посилається заявник (підписання наказу про відрядження батька, який сам виховує дитину та конфлікт інтересів у члена кадрової комісії) є окремими епізодами, що мали опосередкований вплив на рішення комісії щодо позивача і досліджувалися судами у цій справі у сукупності з іншими доказами. Тому посилання Офісу Генерального прокурора на ці обставини справи, як на підставу для відкриття касаційного провадження є помилковими та такими, що  викладені без відповідного взаємозв`язку із виключеними підставами, передбаченими частиною четвертою статті 328 КАС України.
Офіс Генерального прокурора лише непослідовно цитує норми закону, однак не зазначає у чому саме полягає неправильність їхнього застосування судами, обмежившись лише суб`єктивними критеріями правомірності прийнятого відповідачем рішення та доводами про необхідність формування єдиної правозастосовчої практики та винятковості справи, з посиланням на запровадження заходів щодо перезавантаження органів прокуратури, необхідності створення умов для надання можливості доброчесним кандидатам зайняти посади прокурорів тощо. Такі доводи є формальними, оскільки оцінка законності будь-яких рішень, у першу чергу, залежить від дотримання суб`єктом владних повноважень усіх критеріїв, визначених статтею 2 КАС України, що є гарантією правомірності цього рішення.
Водночас, наведені заявником аргументи щодо порушення судами процесуальних норм, не приймаються судом касаційної інстанції, оскільки положення статей 246 (зміст рішення) та 322 (зміст постанови суду апеляційної інстанції) КАС України, на які послався заявник як на підставу оскарження судових рішень, є загальними і не відносяться до виключних підстав, за яких судове рішення може бути оскаржене в касаційному порядку відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України.
Суд не сприймає виділення іншим шрифтом певних пунктів частини четвертої статті 328 КАС України, як зазначення підстави (підстав) касаційного оскарження, оскільки таке виділення унеможливлює чітке сприйняття підстав оскарження судового рішення як судом касаційної інстанції так і іншими учасниками справи.
Інші доводи касаційної скарги зводяться до опису обставин справи, переоцінки доказів у справі, з посиланням на неповне з`ясування обставин справи судами першої та апеляційної інстанцій, що виключає можливість перегляду судового рішення з цих підстав судом касаційної інстанції, повноваження якого визначені статтею 341 КАС України.
Отже, правильно пославшись у касаційній скарзі на положення частини четвертої статті 328 КАС України, Офіс Генерального прокурора не виклав передбачені статтею 328 КАС України підстави, за яких оскаржувані судові рішення можуть бути переглянуті судом касаційної інстанції відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України. 
Частиною першою статті 341    КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення, зокрема, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Лише загальні посилання на відсутність висновку Верховного Суду за відсутності вмотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.
За таких обставин, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.
Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України,
У Х В А Л И В:
1. Касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до П`ятнадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу   Генерального прокурора, Офісу Генерального прокурора, Генерального прокурора Венедіктової Ірини Валентинівни, керівника Київської обласної прокуратури, Київської обласної прокуратури про визнання протиправними і скасування рішень, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу повернути особі, яка її подала.
2. Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.    
Суддя                                                                                                                         С.А. Уханенко