П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  296/5028/16-а                                             Головуючий у 1-й інстанції: Галасюк Р.А. 
Суддя-доповідач:  Біла Л.М. 
23 вересня 2021 року                                                                                                    м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Білої Л.М. 
суддів:  Гонтарука В. М.  Курка О. П. 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 27 лютого 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про стягнення грошової компенсації за продовольче забезпечення, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України, в якому просив стягнути з відповідача 52500 грн. заборгованості за продовольче забезпечення.
Постановою Королівського районного суду м. Житомира від 27 лютого 2018 року в задоволенні позову відмовлено. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій останній просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29 червня 2021 року поновлено ОСОБА_1 строк подання апеляційної скарги на постанову Корольовського районного суду міста Житомира від 27.02.2018 року та відкрито апеляційне провадження у даній справі.
Від відповідача надійшли письмові пояснення по суті вимог, викладених позивачем в апеляційній скарзі, зі змісту яких вбачається, що Міністерство оборони України заперечує проти доводів позивача та просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.
Серед іншого, відповідач наголошує, що Міністерство оборони України не є належним відповідачем у даній справі, оскільки позивач не проходив військову службу безпосередньо у Міністерстві оборони України.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.
В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 2 ст. 309 КАС України у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків. 
Суд першої інстанції, приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, дійшов висновку, що стороною позивача не доведено право на отримання компенсації за продовольче забезпечення.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з кінцевим висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у задоволенні позову, однак вважає, що мотивувальну частину рішення слід змінити, з огляду на наступне.
Як встановлено з матеріалів справи, позивач, ОСОБА_1 , проходив військову службу в управлінні Західного оперативного командування та був звільнений наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 10.10.2006 року №416 з посади помічника начальника управління з фінансово-економічних питань управління особового складу штабу оперативного командування. 
У відповідності до витягу з наказу по управлінню Західного оперативного командування (по стройовій частині) від 08.12.2006 року №141 позивача з правом носіння військової форми, 07.12.2006 року виключено зі списків особового складу управління оперативного командування, усіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Личаківсько-Шевченківського ОРВК м. Львова.
Вважаючи, що його право на отримання продовольчого забезпечення або компенсації замість нього є порушеним, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав, визначивши належним відповідачем у даному спорі Міністерство оборони України.
В свою чергу, зі змісту апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_1 заявляв клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача, як співвідповідача по справі, військові частини, де він перебував на продовольчому забезпеченні.
При цьому, самим же позивачем відзначено, що будь-яких доказів в підтвердження вказаного клопотання суду ним не надавалось, оскільки він мав сподівання, що наявного в матеріалах справи витягу з його послужного списку буде достатньо для підтвердження факту порушення його прав.
Судова колегія, надаючи оцінку діям позивача звертає увагу апелянта на ст. 45 КАС України, приписами якої визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.
Суд вважає, що будучи ініціатором судового розгляду справи, позивач мав активно використовувати власні процесуальні права, не зловживаючи ними, тобто здійснювати їх з метою, з якою такі права йому надані. Відповідно, право особи на доступ до суду перебуває у безпосередньому взаємозв`язку із виконанням тих обов`язків, які покладаються на заявника при реалізації ним своїх прав.
Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
З даного приводу, судова колегія зауважує, що позивач не був позбавлений можливості надати суду першої інстанції всі наявні докази в підтвердження підставності залучення до участі у справі військової установи, на продовольчому забезпеченні якої перебував позивач.
Наявність чи відсутність певних сподівань на позитивний результат розгляду поданого клопотання не може вважатись обгрунтованим та достатнім мотивом для виправдання бездіяльності заявники щодо недоведення суду власних вимог.  
Відповідачем, в ході розгляду справи, надавались письмові пояснення, де неодноразово зверталась увага на помилковість пред`явлення даного позову саме до Міністерства оборони України, оскільки позивач військову службу у вказаній установі не проходив і при звільненні був знятий з продовольчого забезпечення управління особового складу штабу Західного оперативного командування.
Разом з тим, судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги вищезазначені та обґрунтовані доводи Міністерства оборони України та не надано їм оцінку під час прийняття оскаржуваного рішення. Натомість, судом першої інстанції був відмічений факт звільнення позивача з військової служби з посади помічника начальника управління з фінансово-економічних питань управління особового складу штабу Західного оперативного командування
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції не надає оцінки спірним відносинам в частині предмету позову, оскільки судом першої інстанції розглянуто по суті позовні вимоги до неналежного відповідача по справі - Міністерства оборони України.
Так, п. 9 ч. 1 ст. 4 КАС України  надано визначення терміну відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.
Відповідно до ст.ст. 25, 26, 42 КАС України на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. Водночас позивач не позбавлений права звернутись до суду з належним та обгрунтованим клопотанням про залучення до участі у справі співвідповідачів і третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог.
Правовими положеннями ч. 3 ст. 48 КАС України регламентовано, що якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.
Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. У разі відмови у задоволенні позову до такого відповідача понесені позивачем витрати відносяться на рахунок держави (ч. 4    ст. 48 КАС України).
Після заміни сторони, залучення другого відповідача розгляд адміністративної справи починається спочатку (ч. 6 ст. 48 КАС України).
Тобто, у даному випадку суд першої інстанції повинен був за правилами ст.48 КАС України змінити первісного відповідача належним або залучити як другого відповідача, проте вказані дії не були вчинені судом першої інстанції під час розгляду справи.
Отже, з наведеної норми слідує, що можливість заміни неналежного відповідача може здійснюватися виключно під час розгляду справи в суді першої інстанції.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові №162/445/16-а від 02 вересня 2020 року.
Верховним Судом у вказаній справі зазначено, що «суд першої інстанції вищенаведених вимог процесуального закону не дотримав, та, вирішуючи спір за позовом про скасування постанови від 07.05.2016 року № 002298 по справі про адміністративне правопорушення, пред`явленим до головного державного інспектора Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Волинській області ОСОБА_2 не з`ясував, хто є належним відповідачем у справі та, за очевидної необхідності, не вирішив питання про залучення до участі у справі належного відповідача чи співвідповідача».
У даному випадку, суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції в порядку апеляційного провадження, позбавлений можливості в межах наданої йому КАС України компетенції виправити вказаний процесуальний недолік суду першої інстанції, а тому у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з мотивів того, що позов заявлено до неналежного відповідача, оскільки ч. 7 ст. 48 вказаного Кодексу визначено, що заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції. Іншого процесуальним законодавством не передбачено.
У відповідності до ч. 4 ст. 48 КАС України, якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. У разі відмови у задоволенні позову до такого відповідача понесені позивачем витрати відносяться на рахунок держави.
Згідно ч. 7 ст. 48 КАС України, заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції.
Верховний суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 17 вересня 2020 року у справі №742/2298/17 зазначив наступне: «… позивач не завжди спроможний правильно визначити відповідача. Звертаючись до суду з адміністративним позовом, позивач зазначає відповідачем особу, яка, на його думку, повинна відповідати за позовом, проте під час розгляду справи він може заявити клопотання про заміну неналежного відповідача належним. Заміна відповідача може відбутися за клопотанням не лише позивача, а й будь-якої іншої особи, яка бере участь у справі, у тому числі, й за клопотанням самого відповідача, або навіть за ініціативою суду».
В силу приписів ст. 315 КАС України, суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями направляти справу на новий розгляд, у разі виявлення порушень норм процесуального права, які є безумовною підставою до скасування судового рішення.
При цьому, колегія суддів зауважує, що відмова у задоволенні адміністративного позову, заявленого до неналежного відповідача, враховуючи неможливість його заміни на стадії перегляду судового рішення в апеляційному порядку, не позбавляє позивача права на повторне звернення до суду з тим самим позовом, проте, вже до належного відповідача.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного, викладеною у постанові від 28 листопада 2019 року у справі № №826/12172/18.
Враховуючи ту обставину, що адміністративний позов заявлено до неналежного відповідача та з врахуванням відсутності у суду апеляційної інстанції можливості замінити його належним відповідачем, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову, який заявлений до неналежного відповідача - Міністерства оборони України.
Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, однак мотиви вказаної відмови не відповідають положенням чинного процесуального законодавства.
Зважаючи на вищенаведене, апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити в мотивувальній частині.
Відповідно до статті 317 КАС України, підставами для зміни рішення є рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.   
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити  частково.
Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 27 лютого 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про стягнення грошової компенсації за продовольче забезпечення змінити в мотивувальній частині рішення, з мотивів, викладених в даній постанові.
В іншій частині рішення суду залишити без змін. 
Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України. 

Головуючий	 	 	Біла Л.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Гонтарук В. М.    Курко О. П.