ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2021 року 
м. Київ

Справа №  916/1149/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Краснова   Є.   В. – головуючого, Волковицької Н. О., Случа О. В.,
секретар судового засідання – Астапова Ю. В., 
розглянувши касаційну скаргу Фізичної особи – підприємця Доброва Івана Степановича на постанову Південно – західного апеляційного господарського суду від 01.04.2021 (колегія суддів: Бєляновський В. В., Богатир К. В., Філінюк  І.  Г.) 
у справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 до фізичної особи-підприємця Доброва Івана Степановича, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача – Квартирно - експлуатаційного відділу м. Одеси, про виселення,
за участю представників:
позивача – Галімон Н. А.,
відповідача – Доброва І. С.,
третьої особи –не з`явилися,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1.          У квітні 2020 року Військова частина НОМЕР_1 звернулася до Господарського суду Одеської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Доброва Івана Степановича (далі – ФОП Добров І. С.) про виселення з нежитлового приміщення будівлі за генпланом № 36 (клуб) загальною площею 31,13 кв. м, розташованого за адресою: Одеська область, Іванівський район, смт. Петрівка, (ст. Буялик), військове містечко № Петрівка-3.
2.          На обґрунтування позовних вимог позивач послався на припинення дії договору оренди від 15.12.2003 № 6-с/2003 у зв`язку з закінченням 15.12.2019 строку, на який він укладався, та відмовою орендодавця від його продовження, тоді як відповідач орендоване ним приміщення не звільнив та продовжує його використовувати за відсутності будь-якої правової підстави. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
3.           15.12.2003 між Одеською квартирно-експлуатаційною частиною району як орендодавцем та Фізичною особою-підприємцем Добровим І. С. як орендарем укладено договір оренди нерухомого військового майна № 6-с/2003, на підставі якого останньому за актом приймання-передачі передано у платне користування нерухоме військове майно – нежитлове приміщення будівлі за генпланом № 36 загальною площею 31,13 кв. м, що знаходиться на балансі Одеської квартирно-експлуатаційної частини району та розташоване за адресою: Одеська область, Іванівський район, смт. Петрівка (ст. Буялик), військове містечко № Петрівка-3, з метою організації торгівлі продовольчими товарами (крім товарів підакцизної групи) – 21,13 кв. м та торгівлі продовольчими товарами підакцизної групи – 10   кв. м, строком дії до 15.12.2008 та умовою про те, що у разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були ним передбачені (пункт 10.6).
4.          Чинність цього договору припиняється внаслідок, зокрема, закінчення строку, на який його укладено Після припинення терміну дії цього договору орендар зобов`язався повернути орендодавцю це майно у належному стані, не гіршому ніж на час передачі його в оренду з урахуванням нормального фізичного зносу (пункти 10.8, 2.4 договору).
5.          У додатковій угоді № 4 від 01.10.2015 до цього договору сторони збільшили площу орендованого майна 35,2 кв. м та обумовили, що майно передається в оренду з метою організації торгівлі продовольчими товарами (крім підакцизної групи) – 21,13 кв. м і торгівлі продовольчими товарами підакцизної групи – 14,07   кв. м та відповідно збільшили розмір орендної плати. Крім того, внесли зміни до пункту 10.6 договору, в якому домовилися про те, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір вважається продовженим на 1 календарний рік на тих самих умовах, які були передбачені договором та додатковими угодами до нього.

6.          З урахуванням пункту 10.6 цього договору договір оренди неодноразово пролонговувався спочатку на 5 років, а після укладення цієї додаткової угоди – на кожен наступний календарний рік.
7.          Як зазначає позивач, термін дії договору закінчився 15.12.2018 і він належним чином виконав свій обов`язок щодо доведення відповідачу інформації про припинення терміну дії укладеного між ними договору оренди, надіславши йому листи-вимоги від 19.02.2019 №   350/312/24/544 та від 13.12.2019 №   350/312/24/3295 рекомендованими листами з повідомленням про вручення поштового відправлення, які отримані останнім 02.03.2019 та 18.12.2019 відповідно, про що надав накладні та фіскальні чеки ПАТ «Укрпошта» з описами вкладення до цінних листів, скріплені відбитком календарного штемпеля органу поштового зв`язку. Додатково листом від 31.03.2019 № 350/312/40/797 позивач також повідомляв відповідача про припинення з ним договірних відносин.
8.          Посилаючись на те, що він належним чином повідомив відповідача про припинення 15.12.2018 терміну дії укладеного між сторонами договору оренди у зв`язку з закінченням строку, на який він укладався, та продовженням відповідачем безпідставно користуватися державним нерухомим майном, позивач звернувся до господарського суду з цим позовом. 
9.          Відповідач позов не визнав, наголошуючи на тому, що заяви позивача про припинення дії договору не отримував і вважає, що договір було пролонговано на той самий строк і на тих же умовах.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
10.           17.12.2020 Господарський суд Одеської області ухвалив рішення про відмову у позові на підставі відсутності доказів належного повідомлення орендодавцем орендаря про закінчення терміну дії вищевказаного договору та його відмову від продовження договірних відносин. Указав, що орендодавцем не дотримано обумовленого сторонами у пункті 10.6 договору порядку повідомлення орендаря про припинення строку дії цього договору протягом місяця після його закінчення, тому цей договір є продовженим до 15.12.2020 (з урахуванням додаткової угоди від 01.10.2015 № 4 про те, що дія договору продовжується щороку) і відповідно у позивача відсутні підстави для виселення відповідача з цього приміщення. 
11.          При цьому, суд спростував посилання позивача як на докази повідомлення орендаря про закінчення терміну дії договору на листи від 19.02.2019 №   350/312/24/544, від 13.12.2019 №   350/312/24/3295 та від 31.03.2019 за №   350/312/40/797, зазначаючи про їх неналежний зміст щодо інформування у такий спосіб орендаря про припинення договірних відносин. У цих листах, крім зазначення про закінчення строку дії договору 15.12.2018, зазначено також про небажання орендодавця продовжувати договірні відносини внаслідок ненадання орендарем пакету документів задля укладення нового договору. Тому суд зазначив, що вони не можуть розглядатися як заява про припинення договору оренди в розумінні статті 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», у тому числі з підстав надіслання їх орендодавцем поза межами строку, встановленого пунктом 10.6 договору та статті 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна». 
12.          Поряд з цим суд першої інстанції також визнав безпідставними твердження відповідача про продовження договору до 15.12.2023 з огляду на внесення змін додатковою угодою від 01.10.2015 № 4 до пункту 10.6 договору щодо необхідності щорічного продовження строку його дії цього договору.
13.           01.04.2021 Південно-західний апеляційний господарський суд прийняв постанову, якою скасував вищевказане рішення місцевого господарського суду та ухвалив нове рішення про задоволення позову на тій підставі, що чинне законодавство не містить спеціальних вказівок щодо того, коли орендар вважається повідомленим чи способів такого повідомлення, тому надані орендодавцем повідомлення орендаря про закінчення терміну дії укладеного між ними договору є належними доказами. Оскільки відповідно до умов додаткової угоди від 01.10.2015 № 4 договір оренди від 15.12.2003 № 6-с/2003 продовжувався щороку, а позивач надіслав відповідачу повідомлення про закінчення терміну дії договору 19.02.2019 (№ 350/312/24/544) та 13.12.2019 (№   350/312/24/3295), то суд апеляційної інстанції встановив строк закінчення дії договору 15.12.2019, а не 15.12.2018 як зазначено позивачем у позовній заяві. Доводи відповідача щодо неотримання цих заяв суд відхилив, пославшись на наявні належні та допустимі докази їх направлення.
14.          Суд апеляційної інстанції спростував заперечення орендаря щодо його переважного права на поновлення цього договору на новий строк, мотивуючи помилковим ототожнення останнім правових інститутів пролонгації договору оренди нерухомого майна та укладення його на новий строк. 
15.          Апеляційним господарським судом також спростовані наведені скаржником аргументи щодо належного виконання умов цього договору як підстава для його продовження, вказавши, що отримання позивачем плати від відповідача за час фактичного використання орендованого майна не засвідчує непослідовну поведінку позивача як орендодавця щодо припинення договору оренди, адже користування цим майном здійснювалося на платній основі.
Короткий зміст доводів та вимог касаційної скарги
16.          ФОП Добров І. С. у касаційній скарзі просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції від 01.04.2021, а рішення місцевого господарського суду у цій справі залишити в силі.

17.          Касаційна скарга подана на підставі пункту 2 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України), в якій скаржник просить відступити від висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19 і застосованого Південно-західним апеляційним господарським судом в оскаржуваній постанові. Стверджує, що цей висновок Великої Палати Верховного Суду потребує видозміни, зокрема, модифікації певним чином з урахуванням обставин справи № 916/1149/20 у зв`язку з відсутністю заперечень орендодавця (на думку орендаря) проти продовження договору на той самий строк і на тих самих умовах до 15.12.2023. Уточнює, що у цій постанові Великої Палати Верховного Суду йшлося про оренду державного майна, що перебуває на балансі Національного аграрного університету з цільовим призначенням – надання соціальної гарантії студентам для проживання під час навчання в університеті, а у справі, що розглядається, – йдеться про позбавлення фізичної особи – підприємця, який здійснював торгівлю продовольчими товарами на території військового містечка, прибутку своїй родині та відповідно працевлаштування працівників магазину. Додатково зазначає, що на відміну від обставин справи, що переглядалася Великою Палатою Верховного Суду, у справі № 916/1149/20 орендодавець не надав доказів повідомлення орендаря у визначений пунктом 10.6 договору строк про його закінчення. 
18.          ФОП Добров І. С. також наголошує на тому, що він сумлінно виконує умови договору, своєчасно здійснює орендну плату, страхування орендованого майна, а також його цілодобову охорону. Вважає несправедливим позбавлення його права орендувати це майно, яке, на його думку, не потрібне позивачу для власних потреб, а метою останнього є визнання його аварійним і списання. 
19.          Крім того, посилається на порушення апеляційним господарським судом норм процесуального права, оскільки його не було допущено представниками судової охорони у судове засідання суду апеляційної інстанції 01.04.2021 унаслідок наявності у нього підвищеної температури тіла до 37,4 та територіального перебування суду у червоній зоні. Тому вважає, що його було позбавлено можливості захистити свої права у суді апеляційної інстанції під час розгляду цієї справи і внаслідок цього просить відступити від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 12.11.2020 у справі № 904/3807/19. 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
20.          Військова частина НОМЕР_1 у відзиві на касаційну скаргу просить залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного господарського суду – без змін, посилаючись на своєчасне доведення до відповідача інформації щодо закінчення терміну дії договору оренди та необхідність звільнення ним орендованого приміщення. 
Позиція Верховного Суду
Щодо строку повідомлення орендаря про закінчення терміну дії договору
21.          Відповідно до положень частина перша статті 759, статті 764 та частина перша статті 785 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк; якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором; у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
22.          Згідно з приписами частини четвертої статті 284 Господарського кодексу України (далі – ГК України) строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.
23.          Частиною другою статті 291 ГК України передбачено, зокрема, що договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено. Аналогічні положення містить частина друга статті 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».
24.          Відповідно до частини другої статті 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.
25.          Надаючи висновок щодо правильного застосування наведених норм, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.05.2020 у справі № 910/719/19 вказала, що чинне законодавство не містить спеціальних вказівок щодо того, коли орендар вважається повідомленим чи способів такого повідомлення. До того ж зазначила, що правове регулювання процедури припинення орендних правовідносин, наведене у цих нормах, спрямовано на досягнення справедливого балансу між правом орендодавця як власника майна володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд і правом орендаря очікувати на стабільність та незмінність його майнового становища. Настання наслідків у вигляді припинення чи продовження договору є пов`язаним з дотриманням сторонами орендних правовідносин добросовісної та послідовної поведінки, обумовленої змістом укладеного договору, положеннями господарського законодавства, а також усталеними звичаями ділового обороту та документообігу.
26.          Пунктом 6 статті 3 ЦК України закріплений принцип справедливості, добросовісності та розумності. Зазначений принцип включає, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість та добросовісно вести переговори.
27.          Як зазначалося вище, апеляційний господарський суд у цій справі з`ясував, що позивач належним чином виконав свій обов`язок щодо доведення до орендаря інформації про припинення дії договору, надіславши йому листи-повідомлення від 19.02.2019 №   350/312/24/544 та від 13.12.2019 №   350/312/24/3295, на підтвердження чого позивачем надано належні докази, що свідчить про добросовісність звернення останнього до орендаря, вчинення ним, на відміну від відповідача, залежних від його волі необхідних дій у спірних правовідносинах, а відтак і про припинення договірних відносин між сторонами відповідно до приписів чинного законодавства.
28.          Тому, як правильно вирішив суд апеляційної інстанції з посиланням на вказаний вище правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, воєвиявлення позивача стосовно закінчення терміну дії договору оренди від 15.12.2003 № 6-с/2003, викладене у листах – повідомленнях від 19.02.2019 №   350/312/24/544 та від 13.12.2019 №   350/312/24/3295, свідчить про припинення 15.12.2019 договірних відносин між сторонами. 
29.          Аргументи скаржника про те, що наразі є підстави для відступу від правового висновку Великої Палати Верховного Суду стосовно застосування статті 764 ЦК України та частини другої статті 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», викладеного у вищевказаній постанові, колегія суддів відхиляє з огляду на те, що Верховний Суд не бачить жодних перешкод задля застосування саме такого підходу при формуванні правового висновку щодо правильного застосування цих норм.
30.          До того ж такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19 щодо права орендодавця заявити про припинення або зміну договору як протягом одного місяця після закінчення договору, так і в будь-який час протягом всього строку дії такого договору знайшов своє відображення й у іншій практиці Верховного Суду (зокрема постановах від 02.07.2019 у справі №   906/742/18, №   906/743/18, №   906/746/18, від 08.07.2019 №   906/739/18, від 16.07.2019 у справі №   906/744/18, від 13.08.2019 №   906/740/18, від 20.01.2021 у справі №   922/1957/19 та від 07.07.2021 у справі №   910/8465/19), що свідчить про те, що практика касаційного суду у цьому питанні є сталою. 

31.          Формування обґрунтованої правової позиції стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, зокрема і за допомогою тлумачення, є головним призначенням Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні; забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу "правової визначеності", що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення; крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.
32.          Верховний Суд наголошує, що принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) і стабільності. Єдність однакового застосування закону забезпечує правову визначеність та втілюється шляхом однакового застосування судом того самого закону в подібних справах.
33.          У пункті 70 рішення від 18.01.2001 у справі "Чепмен проти Сполученого Королівства" (Chapman v. the United Kingdom) Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.
34.          Причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість), зміни суспільного контексту.
35.          У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі №   823/2042/16 викладений такий висновок: «З метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання».
36.          Отже, доводи відповідача не містять під собою раціонального правового підґрунтя і по суті є спробою отримати протилежне рішення Верховного Суду.
Щодо дотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального права
37.          ФОП Добров І. С. також просить відступити від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 12.11.2020 у справі № 904/3807/19, оскільки внаслідок підвищеної температури його тіла до 37,4 та територіального перебування суду у червоній зоні у день розгляду цієї справи судом апеляційної інстанції 01.04.2021 його не було допущено представниками судової охорони у судове засідання і він вважає, що його було позбавлено можливості захистити свої права. 
38.          Утім ці доводи скаржника не є підставою для відступу від висновків Верховного Суду, викладених у цій постанові з таких підстав.
39.          Кабінет Міністрів України постановою від 09.12.2020 №   1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» встановив карантин на території України з 19.12.2020 до 30.04.2021, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20.05.2020 № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22.07.2020 № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
40.          Рада суддів України листом від 16.03.2020 № 9-рс-186/20 рекомендувала судам на період карантинних заходів запровадити особливий режим роботи судів.
41.           19.03.2020 Комітет Верховної Ради України з питань правової політики ухвалив звернення до громадян України щодо функціонування органів правосуддя на період карантину, в якому наголосив, що запропоновані Радою суддів України рекомендації мають забезпечити епідеміологічну безпеку в судах.
42.          Державна судова адміністрація України в листі від 20.03.2020 №   14-5711/20 зазначила, що установи системи правосуддя можна віднести до установ зони ризику розповсюдження коронавірусної інфекції.
43.           26.03.2020 Вища рада правосуддя ухвалила рішення «Про доступ до правосуддя в умовах пандемії гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та рекомендувала судам неухильно дотримуватися приписів постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №   211 щодо запровадження карантину з метою запобігання поширенню коронавірусу COVID-19.
44.          Задля гарантування безпеки громадян під час пандемії Вищою радою правосуддя розроблені уніфіковані рекомендації щодо безпечної роботи в умовах карантину для судів усіх інстанцій та юрисдикцій, розміщених на території України, з метою подальшого застосування їх у роботі. 
45.           01.04.2021 Вищою радою правосуддя прийнято рішення №763/0/15-21, яким надано рекомендації щодо організації робочого процесу в умовах карантину, однією з яких було посилити заходи з охорони судів, органів та установ системи правосуддя, не допускати до приміщень судів, органів та установ системи осіб з температурою 37,2 єС та вище й ознаками респіраторних захворювань, а також без одягненої на ніс та рот захисної маски.
46.          Тому посилання скаржника на позбавлення його можливості захистити свої права внаслідок недопущення його представниками судової охорони у судове засідання є безпідставними.
47.          До того ж слід зазначити, що Південно-західний апеляційний господарський суд ухвалою від 15.02.2021 призначав цю справу до розгляду на 01.04.2021 і доводив до відома учасників справи, що явка їх представників у судове засідання не є обов`язковою. У цей день здійснено розгляд апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 без участі представників сторін, які у судове засідання не з`явилися.
48.          При прийнятті оскаржуваної постанови апеляційний господарський суд зазначив, що усі учасники справи були заздалегідь повідомлені належним чином про день, час і місце розгляду апеляційної скарги.
49.          Ухвала Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.02.2021 у цій справі, якою було призначено розгляд апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 , була направлена судом на адресу ФОП Доброва І. С. та отримана ним до початку судового засідання, яке відбулося 01.04.2021 об 11:00. Цю обставину і сам скаржник визнає у касаційній скарзі.
50.          Відповідно до частин дванадцятої, тринадцятої статті 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов`язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.
51.          Як зазначалося вище, ухвалою суду від 15.02.2021 про призначення апеляційної скарги у цій справі до розгляду явку представників учасників справи не визнано обов`язковою.
52.          Доводи скаржника зводяться лише до того, що судом апеляційної інстанції порушено його право на участь у судовому засіданні, тоді як він не мав змоги потрапити у приміщення суду внаслідок підвищеної температури його тіла та зупинення його у зв`язку з цим представниками судової охорони.
53.          Утім, намагаючись переконати суд касаційної інстанції на позбавлення ФОП   Доброва І. С. у зв`язку з вищевикладеним можливості захистити свої права, останнім не надано доказів заявлення відповідних клопотань до Південно-західного апеляційного господарського суду з метою відкладення розгляду справи задля можливості прийняти участь у судовому засіданні.
54.          Крім того, переглядаючи у касаційному порядку справу № 904/3807/19, від висновків Верховного Суду у якій хоче відступити скаржник, судом касаційної інстанції не зроблені будь-які висновки щодо застосування норми права, а лише спростовані доводи скаржника про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права стосовно порушеного, на його думку, права відповідача – 2 на участь у судовому засіданні. До того ж предметом спору у справі №   904/3807/19 було визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав.
55.          Додатково слід наголосити на тому, що 27.02.2021 ФОП Добровим І. С. надсилався до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, який отриманий цим судом 01.03.2021, в якому він наводив свої доводи на спростування вимог апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 і відповідно просив відмовити у задоволенні її вимог.
56.          Оскільки скаржник не навів вмотивованих обґрунтувань щодо необхідності відступлення від висновків Верховного Суду, викладених у зазначених ним постановах, а саме не довів наявності причин для відступу (неефективність, помилковість, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість судового рішення), то підстави для задоволення його касаційної скарги відсутні.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
57.          Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 308 ГПК України). 
58.          Відповідно до положень статті 309 цього ж Кодексу суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Судові витрати
59.          Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України покладається на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1.          Касаційну скаргу Фізичної особи – підприємця Доброва Івана Степановича залишити без задоволення.
2.          Постанову Південно – західного апеляційного господарського суду від 01.04.2021 у справі №   916/1149/20 залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                          Є. В. Краснов

Суддя                                                                                          Н. О. Волковицька

Суддя                                                                                          О. В. Случ