ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
4 серпня 2021 року
м. Харків
справа №628/3632/20
провадження №22-ц/818/4138/21
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді Тичкової О.Ю.,
суддів – Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,
сторони справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Куп`янська міська рада Харківської області,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах  ОСОБА_1 , на рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 6 квітня 2021 року, ухвалене у складі судді Коваленко О.А.,
УСТАНОВИВ:
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до Куп`янської міської ради Харківської області, якою просила визнати за нею право особистої приватної власності на нежитлову будівлю – гараж № НОМЕР_1 , який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно до рішення Куп`янської міської ради Харківської області від 28.09.1999 №578/37 ОСОБА_1 на території Куп`янської міської ради Харківської області за адресою: АДРЕСА_1 , був побудований гараж № НОМЕР_1 , загальною площею 27,4 кв.м на земельній ділянці загальною площею 36 кв.м, яка їй надана тим самим рішенням в постійне користування. Пунктом 3 вказаного рішення наданий дозвіл на оформлення права власності на указаний гараж за ОСОБА_1 . На виконання пункту 4 вказаного рішення ОСОБА_1 був виготовлений проект забудови індивідуального гаражу № НОМЕР_1 за вказаною адресою. 31.05.2000 на підставі її заяви проектно-конструкторським бюро «Харківобленерго» був виготовлений проект щодо підключення до електромережі індивідуального гаражу АДРЕСА_1 . 23.04.2007 ОСОБА_1 звернулась з відповідною заявою до Куп`янської міської ради Харківської області. 07.05.2007 була створена державна технічна комісія Куп`янської міської ради Харківської області, якою був складений акт про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації, в якому зазначено, що будівельно-монтажні роботи виконані згідно з державними будівельними нормами, порушень вимог органів Державного архітектурно-будівельного контролю, Державного санітарно-епідеміологічного та пожежного нагляду при будівництві не встановлено. Однак з невідомих причин вказаний акт не був підписаний головою Державної технічної комісії Куп`янської міської ради Харківської області Дяченко В.Т. Відповідно до податкового повідомлення-рішення від 19.11.2020 №0054841-0423-2026 ОСОБА_1 сплатила в черговий раз податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у сумі 187, 79 грн. за користування гаражем № НОМЕР_1 . Станом на 10.08.2020 ФОП ОСОБА_3 для ОСОБА_1 був виготовлений технічний паспорт на спірний гараж. Проте питання щодо права особистої приватної власності на гараж до теперішнього часу не вирішене, у зв`язку з чим вона вимушена звернутися до суду з даним позовом.
Рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 6 квітня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення мотивоване тим, що визнання в судовому порядку права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, не передбачене. У даній справі спірний об`єкт в експлуатацію не введений та не зареєстрований, позивачем не надано на підтвердження цього належних та допустимих доказів, а також доказів того, що вона в установленому законом порядку зверталась до компетентних органів за вирішенням питання про введення збудованого об`єкта до експлуатації або що їй в цьому було безпідставно відмовлено. Отже, спірний гараж не набув статусу нерухомого майна як об`єкта цивільного права. Матеріали справи містять рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №56417639 від 02.02.2021, яким позивачу обгрунтовано відмовлено у державній реєстрації права приватної власності на гараж № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Наданий позивачем технічний паспорт містить лише технічні характеристики спірного гаража та не може замінити собою документ, виданий уповноваженим органом, про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта. Сплата позивачем податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за користування індивідуальним гаражем АДРЕСА_1 , не свідчить про належне набуття ОСОБА_1 у встановленому законом порядку права власності на спірне нерухоме майно. Матеріали справи не місять належних та допустимих доказів того, що позивач є володільцем чи користувачем земельної ділянки, на якій збудовано гараж. На підставі викладеного суд прийшов до висновку, що збудований гараж не відповідає усім визначеним законом вимогам та умовам, які необхідні для визнання на нього права власності: не прийнятий в експлуатацію, хоча це є обов`язковою умовою для вирішення питання про визнання за особою права власності на об`єкт нерухомого майна в тому разі, коли в прийнятті такого об`єкта в експлуатацію відмовлено, але ця відмова є безпідставною; позивачем не надано доказів того, що вона зверталась до компетентних державних органів щодо узаконення самочинно збудованого гаражу, а також про відмову цих органів у вирішенні спірного питання, а суд не може підміняти собою органи державної влади, які відповідно до законодавства України уповноважені здійснювати реєстрацію права власності на нерухоме майно та введення його в експлуатацію.
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 , який діє в інтересах  ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, якою просить скасувати рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 6 квітня 2021 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
Апеляційна скарга обгрунтована тим, що оскаржуване рішення суду є незаконним та необгрунтованим, ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права; висновки суду, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи. ОСОБА_1 неодноразово зверталась до уповноважених органів, які відмовляють у державній реєстрації прав та їх обтяжень на нерухоме майно через надання документів, які не є підставою для державної реєстрації прав власності на спірний гараж. Посилаючись на висновок, викладений в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», апелянт вказує, що потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Обгрунтовуючи відмову у задоволенні позову суд першої інстанції посилався на не надання позивачем доказів на підтвердження введення спірного гаражу в експлуатацію і його реєстрації, однак, якщо б гараж був введений в експлуатацію і зареєстрований, необхідності в зверненні до суду з даним позовом і не виникло б. Відсутність доказів того, що позивач є володільцем чи користувачем земельної ділянки, на якій збудовано гараж, пояснюється тим, що відповідно до Закону України «Про землеустрій» жодна технічна документація не виготовляється на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, без надання землевпорядній організації документів, підтверджуючих права власності на об`єкт нерухомого майна.
Відповідач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу.
Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно статті 367 Цивільного процесуального кодексу (далі – ЦПК) України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судовим розглядом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно рішення Куп`янської міської ради №578/37 від 28.09.1999 «Про дозвіл на будівництво гаражу», розглянувши заяву ОСОБА_1 вирішено: надати ОСОБА_1 в постійне користування земельну ділянку площею 36 кв.м для будівництва гаражу розміром 6,0х4,0 м по АДРЕСА_1 , гараж № НОМЕР_1 ; відділу земельних ресурсів виконати інвентаризацію земельної ділянки по АДРЕСА_2 ; забудовнику виготовити проект відводу земельної ділянки та одержати державний акт на землю; після закінчення будівництва прийняти гараж в експлуатацію та оформити право особистої власності на гараж; зобов`язати забудовника оформити технічну документацію та закінчити будівництво за один рік; зобов`язати забудовника зробити під`їздну дорогу до гаражу та тримати її в належному стані (а.с. 9).
На виконання указаного рішення ОСОБА_1 як забудовник виготовила проект забудови індивідуального гаража АДРЕСА_2 на земельній ділянці, переданій їй в постійне користування (а.с. 10).
23.04.2007 ОСОБА_1 звернулась із заявою до Куп`янської міської ради Харківської області з проханням прийняти в експлуатацію гараж за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 11).
Згідно проекту, затвердженого проектно-конструкторським бюро «Харківобленерго», та довідки, виданої 25.09.2000 Куп`янським РРЕМ, електропостачання гаража за адресою: АДРЕСА_3 , виконано відповідно до технічних умов, наданих Куп`янським РРЕМ (а.с.14-19).
Згідно акту Державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації від 07.05.2007, а саме: гаража АДРЕСА_2 , який збудовано на підставі рішення Куп`янської міської ради Харківської області від 28.09.1999 №578/37 та технічної документації, розробленої архітектурно-планувальним бюро. Згідно рішення державної технічної комісії вказаний гараж готовий до ведення його в експлуатацію. Зазначено, що цей акт може служити основою для реєстрування у відповідних органах об`єкта як колективної або приватної власності юридичних і фізичних осіб, а також у державних органах статистики (а.с. 12-13).
Проте, вказаний акт не містить підпису голови Державної технічної комісії.
Рішенням Куп`янської міської ради Харківської області від 07.06.2013 №1061/38-VІ про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 в АДРЕСА_3 , погоджено місце розташування земельної ділянки для будівництва індивідуального гаражу по АДРЕСА_1 ; погоджено матеріали обґрунтування необхідності відведення земельної ділянки та надано дозвіл ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,0034 га; землевпорядній організації при розробці проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки вказано врахувати, що земельна ділянка буде надаватись у власність згідно КВЦПЗ код 02.05 для будівництва індивідуальних гаражів, а також відобразити наявних на земельній ділянці сторонніх землекористувачів та наявних обмежень (обтяжень) або сервітути; організацію виконання даного рішення покладено на Управління житлово-комунального господарства, архітектури та містобудування Куп`янської міської ради Харківської області; контроль за виконанням даного рішення покладено на постійну комісію міської ради з питань комунальної власності, земельних відносин, архітектури, містобудування та охорони навколишнього середовища (а.с. 68).
Відповідно до податкового повідомлення-рішення від 19.11.2020 №0054841-0423-2026 ОСОБА_1 сплатила податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у сумі 187, 79 грн., що також підтверджується даними квитанції №0.0.1933601800.1 від 08.12.2020 (а.с. 21-22).
Матеріали справи містять технічний паспорт на гараж АДРЕСА_2 , виготовлений фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 за замовленням ОСОБА_1 , і містить схему розташування гаража, експлікацію, план та характеристику (а.с. 23-29).
Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області Калашнікова Р.С. №56417639 від 02.02.2021 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень відмовлено у державній реєстрації права приватної власності на гараж № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 на підставі того, що у документі, який відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, відсутні обов`язкові реквізити, а саме: дата його укладання, номер рішення, яким затверджено даний документ, та наявні не всі підписи, тобто даний документ суперечить нормі, зазначеній в статті 22 Закону України «Про держану реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», тобто документ, що подається для державної реєстрації прав не відповідає вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Також заявником не поданий для державної реєстрації документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, який згідно п. 41 є обов`язковим документом для проведення державної реєстрації на новозбудований об`єкт (а.с. 50).
Статтею 5ЦПК України визначено, що суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу (далі – ЦК) України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно частин 1, 2, 6 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності.
Частиною 1 статті 321 Цк України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 325 ЦК України суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.
Статтею 328 ЦК України визначені підстави набуття права власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Судом першої інстанції зроблено правильний висновок про те, що згідно зазначеної вище статті право власності не виникає, а лише підтверджується вже наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо це право не визнається іншою собою, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Позивачем у такому спорі є власник – особа, яка на час пред`явлення позову вже має право власності на майно, а не намагається його набути шляхом пред`явлення позову.
Відповідно до ст. 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (документи, що посвідчують право на земельну ділянку; державний акт на право постійного користування земельною ділянкою; договір оренди землі, зареєстрований відповідно до закону).
Відповідно до статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.
Під відведенням (наданням) земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів, укладених із фізичною чи юридичною особою.
Мета надання земельної ділянки вказується у рішенні відповідного компетентного органу державної влади чи місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у користування або передачу у власність з урахуванням цільового призначення земельної ділянки.
Разом з тим, не може вважатися наданням земельної ділянки лише рішення компетентного органу влади про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або для розробки проекту забудови.
Таким чином, за відсутності рішення компетентного органу державної влади чи місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання її у користування, здійснення на цій ділянці будівництва вважатиметься самочинним будівництвом на ділянці, що не відведена для цієї мети.
Відповідного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 21 травня 2020 року по справі №653/1198/17-ц.
Дослідивши надані сторонами докази, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, з яким погоджується колегія суддів, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що позивач є володільцем чи користувачем земельної ділянки, на якій збудовано спірний гараж. Навпаки, згідно висновку про погодження проекту землеустрою №16 від 15.05.2018, за підписом в.о. начальника управління містобудування, архітектури та земельних відносин Куп`янської міської ради Харківської області, розглянувши «Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. України ОСОБА_1 для будівництва індивідуальних гаражів АДРЕСА_1 », управління містобудування, архітектури та земельних відносин Куп`янської міської ради Харківської області, враховуючи невідповідність генеральному плану міста, не погодив його та вважав за неможливе надання ОСОБА_1 у власність земельної ділянки, загальною площею 0,0034 га, для будівництва індивідуального гаражу за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 70).
Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.
Статтею 177 ЦК України визначено, що об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.
Згідно частини 1 статті 178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.
Статтею 179 ЦК України надано визначення поняттю речі – це предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.
Статтею 331 ЦК України визначено порядок набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва. Так, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
Відповідно до статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.
Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.
Відповідно до частини 1 статті 1 цього Закону його дія поширюється на відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав. Державна реєстрація права власності на об`єкт незавершеного будівництва, обтяжень такого права проводиться у порядку, визначеному цим Законом, з урахуванням особливостей правового статусу такого об`єкта.
Пунктом 1 частини 1 статті 2 указаного Закону надано визначення поняттю державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а саме це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Таким чином, державна реєстрація не є правовою підставою виникнення права власності, а є лише офіційним його визнанням.
Частиною 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього кодексу, частини 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.
Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.
Відповідний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2020 року у справі №288/1718/19, з посиланням на постанови Верховного Суду від 27 травня 2015 року у справі №6-159цс15 та від 18 грудня 2019 року у справі №200/22329/14-ц (провадження №14-483цс19).
Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2004 №1243 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів», яка діяла станом на 2007 рік, коли, за твердженням позивача, нею завершене будівництво спірного гаража, прийняття в експлуатацію закінчених об`єктів полягає у підтверджені державними приймальними комісіями готовності об`єкта до експлуатації за його цільовим призначенням відповідно до будівельних норм та правил.
На час звернення до суду з даним позовом чинна Постанова Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 №461, якою затверджено Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що визначає механізм прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів та передбачає прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.
Відповідно до ч.ч. 5, 8 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката. Експлуатація закінчених будівництвом обєктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється.
У даній справі судом першої інстанції встановлено, і з таким висновком погоджується колегія суддів, що спірний гараж в експлуатацію не введений та не зареєстрований, що підтверджується рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області Калашнікова Р.С. №56417639 від 02.02.2021 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, яким відмовлено у державній реєстрації права приватної власності на гараж № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 (а.с. 50). Доказів скасування або оскарження вказаного рішення матеріали справи не містять.
З викладеного вбачається, що спірний гараж не набув статусу нерухомого майна як об`єкта цивільного права.
Частиною 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статей 77-81, 89 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, надані позивачем докази не є належними та достатніми для підтвердження її позиції. Зокрема, технічний паспорт спірного гаража не може замінити собою документ, виданий уповноваженим органом, про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; сплата позивачем податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за користування індивідуальним гаражем АДРЕСА_2 , не свідчить про належне набуття ОСОБА_1 у встановленому законом порядку права власності на спірне нерухоме майно.
З огляду на встановлені фактичні обставини справи обґрунтованим є висновок суду про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.
Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки встановлених судом обставин. Вони були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства і з якою погоджується апеляційний суд.
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів вважає, що апелянтом не доведена наявність підстав для висновку щодо необґрунтованості та незаконності рішення суду першої інстанції, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення.
При вирішенні справи суд повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Отже, доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду та не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
За викладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до приписів статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення районного суду – без змін.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
Враховуючи, що вимоги апеляційної скарги залишено без задоволення, судові витрати, у відповідності до вимог статей 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», між сторонами не розподіляються.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 376, 381-384, 390, 391 ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах  ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 6 квітня 2021 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 4 серпня 2021 року. 

Головуючий                                                                  О.Ю.Тичкова
Судді                                                                          О.В. Маміна
Н.П. Пилипчук