Ухвала
Іменем України
 
09 липня 2021 року
м. Київ
 
справа № 334/6223/30
провадження № 61-10940ск21 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А., Фаловської І. М.
розглянув касаційну скаргу адвоката Чулініна Дмитра Георгійовича в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 07 грудня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 19 травня 2021 року у справі запозовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та просив стягнути з відповідача інфляційні збитки за договором від 07 травня 2010 року в сумі 660 251,47 грн, суму 3 % річних від простроченої суми за договором від 07 травня 2010 року в розмірі 87 487,01 грн, пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за договором від 07 травня 2010 року в розмірі 1 065 151,00 грн, та стягнути судові витрати у справі.
Разом з позовом ОСОБА_2 подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на грошові кошти, що є на рахунках ОСОБА_1 в розмірі штрафних санкцій, а саме - 1 834 139,54 грн.
Заява мотивована тим, що у провадженні суду знаходиться справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення штрафних санкцій. Вказує, що з 07 травня 2011 року відповідач безпідставно користується грошовими коштами позивача на власний розсуд, ігноруючи його права, а також безпідставно тривалий час не виконує рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2012 рокупро стягнення коштів, яким було порушено низку вимог чинного законодавства.
Зазначав, що у зв`язку з цим у позивача є підстави вважати, що така позиція відповідача може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, що тим самим позбавить позивача реальної можливості захистити свої права.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2020 року заяву про забезпечення позову у цій справі задоволено.
З метою забезпечення позову у справі № 334/6223/20 накладено арешт на грошові кошти, що знаходяться на рахунках ОСОБА_1 у банках та інших фінансових установах у сумі 1 834 139,54 грн.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 19 травня 2021 року ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2020року залишено без змін.
У касаційній скарзі, яка надійшла до Верховного Суду у липні 2021 року, адвокат Чулінін Д. Г., який діє в інтересах ОСОБА_1 , просить скасувати ухвалу Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 07 грудня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 19 травня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права.
Крім того,  ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , просить поновити строк на касаційне оскарження. 
Відповідно до частини другої статті 390 ЦПК України учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.
Зважаючи на те, що з копією постанови суду апеляційної інстанції особа, яка подала касаційну скаргу, ознайомилась 14 червня 2021 року, строк на касаційне оскарження підлягає поновленню.
Разом з тим, у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно частини першої статті 149 ЦПК суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 152 ЦПК позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
При розгляді заяви про забезпечення позову суд враховує практику Європейського суду з прав людини. 
Так, згідно з пунктом 43 рішення Європейського суду з прав людини від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) суд зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд і водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 Конвенції як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».
Забезпечення позову визначається як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи.
Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладання арешту, або майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. 
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. 
Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18.
Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17.
Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову щодо накладення арешту на кошти, співвідноситься з предметом позову, а отже існує конкретний зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, а тому вжитий судом захід забезпечення позову буде спроможній забезпечити фактичне виконання судового рішення, у разі задоволення позову.
Так, у випадку арешту рахунку ним неможливо користуватися взагалі, адже заблоковані як надходження на нього, так і списання з нього коштів. У випадку ж арешту коштів у певній сумі на цьому рахунку, останній можна використовувати за умови, що залишок коштів на ньому не є меншим арештованої суми (вказане випливає з листа Національного банку України від 18 квітня 2006 року                                 № 25-211/909-4220).
Крім цього, як слідує з листа Національного банку України від 25 жовтня 2001 року № 18-211/3950 положеннями статті 59 Закону України «Про банки і банківську діяльність» заборонено накладення арешту на кореспондентські рахунки комерційних банків без зазначення конкретної суми, оскільки, враховуючи специфіку комерційних банків, кошти, які знаходяться на їх кореспондентських рахунках, належать не тільки банку і припинення усіх операцій на них зачіпає інтереси як банку, так і його клієнтів. Утім за постановами, зокрема, державного виконавця можливе накладення арешту на кошти, які знаходяться на кореспондентському рахунку банку, в конкретно визначеній сумі.
Також, можливість накладення арешту на певні грошові суми, які знаходяться на кореспондентському рахунку банку, передбачена Положенням про порядок виконання банками документів на переказ, примусове списання і арешт коштів в іноземних валютах та банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 28 липня 2008 року № 216.
Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07 грудня 2000 року № 2121-III арешт на майно або кошти банку, що знаходяться на його рахунках, арешт на кошти та інші цінності юридичних або фізичних осіб, що знаходяться в банку, здійснюються виключно за постановою державного виконавця, приватного виконавця чи рішенням суду про стягнення коштів або про накладення арешту в порядку, встановленому законом.
Згідно з пунктом 10.1 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою правління Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22, виконання банком арешту коштів, що зберігаються на рахунку клієнта, здійснюється за постановою державного виконавця чи рішенням суду (у тому числі ухвалою, постановою, наказом, виконавчим листом суду) про стягнення коштів або про накладення арешту в порядку, установленому законом.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що між сторонами дійсно існує спір щодо грошових зобов`язань за договором позики і невжиття заходів забезпечення позову призведе до створення додаткових труднощів у виконанні судового рішення, запобігти яким можливо шляхом накладення арешту на грошові кошти, що є на рахунках відповідача ОСОБА_1 в межах ціни позову, а саме - 1 834 139,54 грн.
Вживаючи заходи забезпечення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, звернув увагу на те, що у разі задоволення позову, рішення суду виконуватиметься в порядку передбаченому для виконання судових рішень з урахуванням вимог Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, відповідно до частини другої статті 48 якого стягнення за виконавчими документами звертатиметься в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.
Отже, зважаючи на те, що забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів і задоволених вимог позивача, які носять тимчасових характер, та з огляду на зазначені вище обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що в майбутньому рішення суду може утруднитись чи взагалі бути неможливим, що є підставою для забезпечення позову.
Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованого висновку про наявність передбачених законом підстав для застосування заходів забезпечення позову.
Відповідно до вимог частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Зі змісту касаційної скарги, судових рішень, що оскаржені, та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що скарга є необґрунтованою, наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності, правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Керуючись статтею 390, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Поновити адвокату Чулініну Дмитру Георгійовичу, який діє в інтересах ОСОБА_1 , строк касаційного оскарження ухвали Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 07 грудня 2020 року та постанови Запорізького апеляційного суду від 19 травня 2021 року.
Відмовити у відкритті провадження за касаційною скаргою адвоката Чулініна Дмитра Георгійовича в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 07 грудня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 19 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                С. Ю. Мартєв
 
В. А. Стрільчук
 
І. М. Фаловська