П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  600/2925/20-а 
Головуючий у 1-й інстанції: Левицький В.К. 
          Суддя-доповідач:  Драчук Т. О. 

04 серпня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Драчук Т. О. 
суддів:  Полотнянка Ю.П.  Ватаманюка Р.В. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу   ОСОБА_1  на  рішення   Чернівецького окружного адміністративного суду  від  12 квітня 2021 року  у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( НОМЕР_1 прикордонний загін, військова частина НОМЕР_2 ) про  визнання бездіяльності протиправною та зобов"язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
 
в грудні 2020 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (31 прикордонний загін, військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо не проведення повного розрахунку при звільненні - ОСОБА_2 , в день виключення зі списків частини (01.08.2020) одноразової грошової допомоги при звільнені.
Також, позивач просив стягнути із ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_2 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 01.08.2020 по 29.10.2020 у сумі 60398,96 грн із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум, податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою КМ України від 15.01.2004 № 44.
Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 12.04.2021 позов задоволено частково.
Стягнуто з Чернівецького прикордонного загону на користь ОСОБА_2 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні - невиплату одноразової грошової допомогу при звільненні з військової служби, за увесь час затримки по день фактичного розрахунку, в сумі 4974,00 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій останній просить рішення суду першої інстанції змінити в частині стягнення, а саме з суми 4974 грн. 00 коп. на 60398 грн. 96 коп., оскільки не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині розрахунку з урахуванням зменшення розміру середнього заробітку.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши, суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати.
Як встановлено судом першої інстанції, підтверджується матеріалами справи, позивач проходив військову службу за контрактом у Державній прикордонній службі.
Згідно посвідчення серії НОМЕР_3 від 03.10.2015, позивач є учасником бойових дій та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, яке видане Східним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України.
На підставі наказу начальника Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 25.06.2020 № 296-ОС, 31.07.2020 начальником 31 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України видано  наказ “Про особовий складу” № 231-ОС, яким позивача виключено із списків особового складу та всіх видів грошового забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Чернівецького міського військового комісаріату Чернівецької області. Справи та посаду здав 31.07.2019. Остаточною датою закінчення військової служби вважати 01.08.2020.
Цим же наказом вирішено виплатити позивачу наступні виплати:
- одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за 25 повних календарних роки служби;
- премію у розмірі встановлених відсотків посадового окладу за 01.08.2020;
- грошову компенсацію за 26 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2020 рік;
- грошову компенсацію за 84 календарних днів невикористаної додаткової відпустки за період з 2015 року по 2020 рік.
З матеріалів справи встановлено, що 29.10.2020 відповідач виплатив позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 225060,90 грн., а 16.12.2020 - 13691,50 грн., всього 238751,69 грн.
Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною щодо нездійснення повного розрахунку з ним у зв`язку із звільненням з військової служби, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що як видно із матеріалів справи, фактичний розрахунок з виплати одноразової грошової допомогу при звільненні з військової служби в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за 25 повних календарних роки служби з позивачем проведено 16.12.2020 у розмірі 238751,69 грн.
Вказана обставина не заперечувалася сторонами.
Дослідженням довідки розрахунку звільненого з військової служби військовослужбовця запасу ОСОБА_1 від 12.01.2021 № 7 встановлено, що заборгованість з виплати одноразової грошової допомогу при звільненні з військової служби - відсутня.
Доводи позивача зводяться до того, що відповідачем допущено порушення строків розрахунку виплати одноразової грошової допомогу при звільненні з військової служби.
За наведених міркувань позивач вважає, що невиплата одноразової грошової допомогу при звільненні з військової служби за період з 01.08.2020 по 29.10.2020 терміном 89 днів із розрахунку 678,64 грн. в день становить 60398,96 грн.
Визначаючись щодо розміру середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні суд першої інстанції враховує, що позивач є менш захищеною по відношенню до відповідача, стороною відносин публічної служби. Водночас, у вказаних відносинах і позивач має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси іншої сторони також мають бути враховані.
Також, суд першої інстанції зазначив, що з аналізу даних розміщених на офіційному сайті Національного банку України, встановлено, що на дату звільнення позивача (01.08.2020) розмір облікової ставки НБУ становив 6,0 % річних.
Отже, враховуючи, що фактичний розрахунок з виплати одноразової грошової допомогу при звільненні з військової служби з позивачем проведено 16.12.2020 р. у розмірі 238751,69 грн, період затримки такої виплати (з 01.08.2020 р. - дата звільнення по 16.12.2020 р. - дата фактично отримання, складає 5 місяців), 6,0 %  (облікова ставка НБУ станом на 01.08.2020 р.) річних від цієї суми становитиме 11937,60 грн. (238751,69 грн Х 5/100), а враховуючи загальний період затримки розрахунків (5 місяців) - 4974,00 грн., з розрахунку ((11937,60 грн./12) х 5)).
Таким чином, з огляду на характер цієї заборгованості, дії позивача та відповідача, суд дійшов висновку, що справедливою, пропорційною і такою, що відповідатиме критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат, може вважатися виплата у розмірі 4974,00 грн., яка розрахована із врахуванням періоду з часу несвоєчасного проведення розрахунку при звільненні (01.08.2020) по час фактичного розрахунку з позивачем.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII від 20.12.1991 (далі Закон №2011-XII), держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно п.п.2, 4 ст.9 Закону №2011-XII, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Частиною другою статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» №2232-XII від 25.03.1992 (далі Закон №2232-XII) передбачено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.
Так, п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Частиною першою статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.
Згідно ч.2 ст.117 КЗпП України, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Конституційний Суд України в рішенні №4-рп/2012 від 22.02.2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 2371 цього Кодексу роз`яснив : «Згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 вказала, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись із вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
За змістом ч.1 ст.117 КЗпП України, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Отже, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Відтак, Велика Палата Верховного Суду підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.
Також зазначено про те, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: 
-розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, 
-період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 
-ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах,
-співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. 
Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
При цьому, Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалено постанову від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, в якій сформовано наступний правовий висновок.
Синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 Кодексу законів про працю України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.
Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.  
Таким чином, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
З матеріалів справи встановлено, що позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення на підставі наказу від 31.07.2020 №231 ОС (а.с.10), де зазначено, що остаточною датою закінчення проходження військової служби є 01.08.2020.
При цьому, розрахунок щодо виплати одноразової грошової допомоги при звільненні у сумі 242 387,50 відповідачем проведено в 2 етапи, а саме: згідно платіжного доручення №2843 від 29.10.2020 здійснено виплату в сумі 225 060,19 грн.; згідно платіжного доручення №3492 від 16.12.2020 здійснено виплату в сумі 13 691,50 грн. (а.с.28).
Отже, враховуючи вказане, колегія суддів приходить до висновку, що виплата позивачу одноразової грошової допомоги здійснена ІНФОРМАЦІЯ_3 (31 прикордонний загін, військова частина НОМЕР_4 ) не у день виключення із списків особової частини, тобто з порушенням строків виплати, що свідчить про допущення відповідачем саме протиправних дій в частині затримки виплати одноразової грошової допомоги позивачу при звільненні та має наслідком застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.
Крім того, колегія суддів зауважує, що оскільки остаточний розрахунок з позивачем було проведено 16.12.2020, що підтверджується матеріалами справи, тому наявні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні саме за період з 02.08.2020 по 15.12.2020 включно.
Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно з вимогами постанови КМ України № 100 від 08.02.1995р. «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».
Відповідно до п.2 розділу ІІ цього Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Як встановлено п.8 розділу VI цього Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
На виконання вимог ухвали суду від 13.07.2021 відповідачем до матеріалів справи долучено довідку від 16.07.2021 №379 про нараховане та виплачене грошове забезпечення позивача за червень 2021 в сумі 19 478,30 грн. та липень 2021 в сумі 19 527,04 грн.
Зі змісту вказаної довідки вбачається, що середньоденне грошове забезпечення позивача становить 639,43 грн.(39005,34 грн./ 61 календарний день).
За період з 02.08.2020 по 15.12.2020 було 136 календарних дні, у зв`язку з чим середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 86 962,48 грн. (639,43 грн. * 136 календарних днів).
Враховуючи вищенаведене, розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні складає 86 962,48 грн.
Також, на виконання вимог ухвали суду щодо всіх належних позивачу виплат на момент звільнення з військової служби, відповідачем 02.08.2021 подано заяву, зі змісту якої судом встановлено, що загальна сума заборгованості на момент звільнення позивача з військової служби становить 376 772,22 грн. Вказана сума була виплачена позивачу частинами 17.08.2020 в сумі 37 736,87 грн., 23.09.2020 в сумі 40 224,86 грн., 29.10.2020 в сумі 225 060,19 грн., 16.12.2020 в сумі 73755,30 грн.
При цьому, колегія суддів зазначає, що в даному випадку застосування правових позицій Верховного Суду, викладених в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та в постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, з урахуванням даних обставин справи, а саме загальної суми заборгованості та часу затримки розрахунку при звільненні, не призведе до зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні щодо виплат, які належали позивачу на момент звільнення з військової служби.
Таким чином, враховуючи встановлені обставини у справі, а також те, що позивачу на момент звільнення з військової служби взагалі не були виплачені суми, які підлягали виплаті станом на 01.08.2020, колегія суддів вважає, що в даному випадку справедливим, пропорційним та правомірним є стягнення ІНФОРМАЦІЯ_1  (31 прикордонний загін, військова частина НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 86 962,48 грн., розрахованого відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995р. «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».
Щодо позовної вимоги про проведення разом із виплатою середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні одночасної компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44 (надалі - Порядок №44), суд апеляційної інстанції зазначає таке.
Порядком № 44 дійсно передбачена щомісячна грошова компенсація сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ) у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби.
Однак необхідно звернути увагу на те, що пункт 1 Порядку № 44 визначає умови та механізм такої компенсації у зв`язку з виконанням перерахованими у цьому пункті особами своїх обов`язків під час проходження служби.
Відповідно до абз. 1 п. 2 Порядку № 44 грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.
Згідно з п. 4 Порядку № 44 виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.
Однак, суд апеляційної інстанції зауважує, що виплата середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні не передбачена в структурі грошового забезпечення, а є санкцією, мірою відповідальності роботодавця за несвоєчасний розрахунок при звільненні працівника (військовослужбовця), відтак не є виплатою у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.
Таким чином, вимога позивача про проведення разом із виплатою середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок про звільненні із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку № 44, задоволенню не підлягає.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
У відповідності із ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Отже, при розгляді справи судом першої інстанції не надано оцінку усім обставинам у справі, що мають значення для її вирішення, а тому рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, що призвело до неправильного вирішення справи, тому рішення суду першої інстанції належить скасувати та прийняти нове рішення про часткове задоволення адміністративного позову.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити  повністю.
Рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( НОМЕР_1 прикордонний загін, військова частина НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов"язання вчинити дії скасувати.
Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (31 прикордонний загін, військова частина НОМЕР_2 ) щодо не проведення повного розрахунку при звільненні з військової служби.
Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (31 прикордонний загін, військова частина НОМЕР_2 ) (ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 серпня 2020 року по 15 грудня 2020 року включно в розмірі 86 962,48 грн.
В решті позовних вимог відмовити. 
Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий	 	 	Драчук Т. О.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Полотнянко Ю.П.    Ватаманюк Р.В.