ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

13 серпня 2021 року

м. Харків

Справа № 646/504/21
Провадження № 22-ц/818/4631/21
Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого Кругової С.С.,
суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , який діє в інтересах  ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 травня 2021 року,-
 в с т а н о в и в:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просить стягнути з відповідача на його користь безпідставно збережені грошові кошти у розмірі 120 785 грн. 13 коп., судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1297 грн. 85 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9000 грн.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідач звернувся до нього з проханням перерахувати на банківську карту останнього грошові кошти у розмірі 120 785 грн. 13 коп., які терміново були потрібні відповідачу, який на той час перебував у закордонному відрядженні та повідомив, що поверне грошові кошти після відрядження. 17 вересня 2020 року позивач здійснив перерахування грошових коштів чотирма платежами у загальному розмірі 120 785 грн. 13 коп. на банківську картку № НОМЕР_1 , яка належить відповідачу. Однак після повернення в Україну ОСОБА_2 вказаних грошових коштів не повернув. З урахуванням того, що сторонами не був встановлений конкретний строк повернення грошових коштів, позивач 09 жовтня 2020 року направив засобами поштового зв`язку на адресу відповідача вимогу про повернення грошових коштів, яку відповідач отримав 12 жовтня 2020 року. З урахуванням того, що відповідач станом на момент звернення до суду з позовом кошти не повернув, позивач вважає, що ОСОБА_2 отримав кошти без достатньої правової підстави, а тому на підставі ст. 1212 ЦК України має повернути грошові кошти.
На адресу суду першої інстанції від представника відповідача - адвоката Павлюк А.А., яка дії в інтересах ОСОБА_2 , надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання просила відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю та стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати у загальному розмірі 9930 грн., з яких: витрати на правничу допомогу складають 8000 грн., витрати на оплату послуг перекладу та нотаріального посвідчення правильності здійснення перекладу - 1930 грн. 
Відзив обґрунтований тим, що в період з 16 червня 2020 року по 13 жовтня 2020 року відповідач працював на посаді водія автотранспортних засобів у ТОВ «САНОІЛ» та у період з 03 вересня 2020 року по 16 вересня 2020 року виконував міжнародні перевезення на території Республіка Польща на автомобілі DAF, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , напівпричіп SCHMITZ, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , які належать на праві власності ТОВ «САНОІЛ». Під час перебування у відряджені на території Республіки Польща, у зв`язку з перевантаженням на ведучу вісь тягача на ТОВ «САНОІЛ» відділом Дорожньої Митниці в Дорогуську були складені два протоколи. За результатами перевірки Люблінською Митно-Податковою Службою в Білій Підлясці було встановлено, що вказаний транспортний засіб не відповіждає стандартним та не має необхідного дозволу категорії VІІ, у зв`язку з чим на ТОВ «САНОІЛ» було накладено штраф у розмірі 15000 польських злотих. На підставі поданої ОСОБА_2 відповідної заяви було проведено повторне вимірювання фактичних параметрів транспортного засобу, за результатами якого також було складено два протоколи. Окрім штрафу, який було накладено на ТОВ «САНОІЛ», на відповідача як водія транспортного засобу також було накладено стягнення у виді штрафу у розмірі 500 польських злотих. З метою оплати штрафу відповідач засобами телефонного зв`язку звернувся до позивача як до уповноваженого представника ТОВ «САНОІЛ», який в свою чергу за вказівкою керівника ТОВ «САНОІЛ» здійснив перерахування грошових коштів у загальному розмірі 120 785 грн. 13 коп. для оплати вказаних штрафів. Після отримання вказаної суми, відповідач здійснив перерахування вказаної суми двома платежами на оплату штрафів. Крім того, грошові кошти, які були перераховані для оплати штрафу, який було накладено на відповідача як на водія транспортного засобу, в подальшому були відраховані із заробітної плати останнього. З урахування викладеного, представник відповідача зазначає, що відповідач не набув вказані грошові кошти у власність, оскільки в той же день відповідачем вказані грошові кошти були перераховані для оплати штрафів. Отже, правовідносини, що склались між сторонами, врегульовані на рівні правочину, що в свою чергу виключає застосування положень ст. 1212 ЦК України. З урахуванням викладеного, представник відповідача вказує, що позивач безпідставно вимагає повернення коштів.
Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 травня 2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.
Судове рішення мотивовано тим, що позивач звертається з  вимогою про повернення коштів у сумі 120785 грн. 13 коп., посилаючись саме на укладення договору позики. Разом з тим, суд першої інстанції зазначає, в межах позовних вимог не зобов`язаний визначати, який саме правочин був укладений між сторонами, а має лише встановити, чи існують підстави для задоволення позову за ст. 1212 ЦК України.
За таких обставин, з системного аналізу вказаних норм права та наданих учасниками справи доказів, суд першої інстанції прийшов до висновку, що правовідносини, що склалися між сторонами, врегульовані на рівні правочину (усний договір між позивачем та відповідачем), що виключає застосування положень ст. 1212 ЦК України.
З огляду на викладене, судпершої інстанції вважає, що підстави для задоволення позовних вимог про стягнення безпідставно набутих коштів відсутні.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції представник відповідача звертається з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 травня 2021, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
З оскаржуваним рішення сторона позивача не погоджується, оскільки вважає, що при його ухваленні суд не в повній мірі з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду, викладені у рішенні не відповідають фактичним правовідносинам.
В обґрунтування зазначає, що суд досліджуючи трудові відносини між сторонами, а також подальше використання відповідачем коштів в рамках трудових відносин, вийшов за межі позовних вимог, оскільки вимоги ОСОБА_1 стосуються стягнення грошових коштів, які були отримані відповідачем від нього поза межами трудових відносин.
Вказує, що судом при розгляду справи не було встановлено реального змісту спірних правовідносин, мети звернення відповідача.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави застосування ст. 1212 ЦК України, крім того, суд в межах позовних вимог не зобов`язаний визначати, який саме правочин був укладений між сторонами, а має лише встановити наявність чи відсутність підстав для застосування норма права, ні які посилається позивач.
Проте такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи з огляду на таке.
Судом встановлено, що ОСОБА_2   працював у ТОВ «САНОІЛ» з 16 червня 2020 року по 13 жовтня 2020 року на посаді водія автотранспортних засобів. 13 жовтня 2020 року відповідач звільнений за власним бажанням на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП України, що підтверджується відомостями про роботу з копії трудової книжки серії НОМЕР_4 .
Як слідує зі змісту відповіді Генерального директора ТОВ «САНОІЛ» П`ятака С.Є. на адвокатський запит №05/03-2юр. від 05 березня 2021 року, ОСОБА_1 працює на посаді менеджера на автомобільному транспорті з 10 травня 2007 року по теперішній час на підставі наказу №10/05-1К від 10 травня 2007 року.
Згідно з наказом №10/05-1К від 10 травня 2007 року «Про прийняття на роботу» ОСОБА_1 було прийнято на постійну роботу на посаду менеджера на автомобільному транспорті ( з іспитовим строком 1 місяць) з 10 травня 2007 року.
Зі змісту нотаріально засвідченої копії протоколу №302060/01370/W/2020 з перевірки транспортного засобу, що перетинає кордон країни при виїзді з території Республіки Польща, складеного начальником Люблінської Митно-Податкової Служби в Білій Підлясці 16 вересня 2020 року, слідує, що 16 вересня 2020 року о 22:26:29 в Дорогуську проведено вимірювання фактичних параметрів транспортного засобу DAF, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , напівпричіп SCHMITZ, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , що належить суб`єкту, який виконує перевезення - ТОВ «САНОІЛ», водій ОСОБА_2 , за результатами якої зроблено висновок, що вказаний транспортний засіб не є стандартним та не має необхідного дозволу VII, у зв`язку з чим накладено штраф у розмірі 15000 PLN, який необхідно сплатити на номер банківського рахунку № НОМЕР_5 .
Відповідно нотаріально засвідченої копії протоколу №1257 динамічного зважування транспортного засобу від 16 вересня 2020 року за результатами зважування встановлено, що транспортний засіб DAF, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , напівпричіп SCHMITZ, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , не відповідає стандарту.
Крім того, як слідує з матеріалів справи за результатами повторного вимірювання фактичних параметрів транспортного засобу DAF, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , напівпричіп SCHMITZ, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 16 вересня 2020 року було складено протокол №302060/01371/W/2020 з перевірки транспортного засобу, що перетинає кордон країни при виїзді з території Республіки Польща.
Зі змісту вказаного протоколу слідує, що 16 вересня 2020 року о 22:59:27 в Дорогуську за результатами проведеної перевірки зроблено висновок, що транспортний засіб DAF, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , напівпричіп SCHMITZ, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , що належить суб`єкту, який виконує перевезення - ТОВ «САНОІЛ», водій ОСОБА_2 , не є стандартним та не має необхідного дозволу VII, у зв`язку з чим накладено штраф у розмірі 15000 PLN, який необхідно сплатити на номер банківського рахунку № НОМЕР_5 .
Відповідно до нотаріально засвідченої копії протоколу №1258 динамічного зважування транспортного засобу від 16 вересня 2020 року за результатами зважування встановлено, що транспортний засіб DAF, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , напівпричіп SCHMITZ, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , не відповідає стандарту.
Зі змісту нотаріально засвідченої копії підтвердження здійснення платежу слідує, що 17 вересня 2020 року о 09:33 годині на рахунок одержувача: № НОМЕР_6 від відправника - водія ТОВ «САНОІЛ», водій – ОСОБА_2 був перерахований депозит згідно із Законом про дорожній рух №302060/01370/W/2020 у загальній сумі 15075 злотих.
Як вбачається зі змісту нотаріально засвідченої копії квитанції С-для покараної особи, на ОСОБА_2 було накладено штраф у розмірі 500 злотих, у зв`язку з перевезенням транспортним засобом, що не відповідає стандарту, подільного вантажу серія Dd номер 1648099.
Відповідно до довідки про оплату готівкою/доручення на переказ від 17 вересня 2020 року замовник за адресою: АДРЕСА_1 перерахував на рахунок № НОМЕР_7 суму 500 злотих за заголовком Dd 1648099.
Зі змісту квитанції АТ «ПриватБанк» ід. транзакція №44430382526 слідує, що 17 вересня 2020 року о 10:29:38 годині з картки була перерахована сума 15075 PLN.
Зі змісту квитанції АТ «ПриватБанк» ід. транзакція №44430601666 слідує, що 17 вересня 2020 року о 10:37:09 годині з картки була перерахована сума 515 PLN.
Як слідує з довідки АТ «ПриватБанк», виданої ОСОБА_1 та з копії платіжного доручення №Р24А809763934А78549 від 17 вересня 2020 року позивач перерахував ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 4020,1 грн з банківської платіжної картки на банківську платіжну картку, за якою отримувачем є ОСОБА_2 , крім того, через термінал самообслуговування здійснив три операції поповнення банківської платіжної картки, перелік яких вказаний у Додатку 1.
Відповідно до Додатку 1 17 вересня 2020 року одержувачу ОСОБА_2 були направлені грошові кошти у таких розмірах: 96820 грн., 16966 грн. та 2979 грн. 03 коп., що також підтверджується квитанціями АТ «ПриватБанк» на загальну суму 120785 грн 13 коп., які містяться в матеріалах справи.
З матеріалів справи вбачається, що 17 вересня 2020 року ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_2 відправив вимогу, в якій просив повернути останнього грошові кошти у сумі 120785 грн. 13 коп.
Зі змісту вказаної вимоги слідує, що позивач просив відповідача повернути грошові кошти у розмірі 120785 грн. 13 коп., які позивач 17 вересня 2020 року перерахував відповідачу на його прохання та передав у власність останньому. Також вказано, що факт передання коштів підтверджується чеками з терміналів обслуговування ПриватБанку, які долучаються до вимоги.
Як на підставу позовних вимог,  ОСОБА_1 посилався на те, що надані кошти відповідачу за вищевказаними переказами є безпідставно отриманими коштами, які підлягають поверненню у відповідності до вимог ст.1212ЦК України.
Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і яке не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов:
а) набуття або збереження майна,
б) набуття або збереження майна за рахунок іншої особи,
в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину, або інших підстав, передбачених статтею11 ЦК України).
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави виступають:
1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого);
2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого);
3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого;
4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто, вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.
Для виникнення зобов`язання, передбаченого ст. 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.
Загальна умова ч.1ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставіст.1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14 відповідно до змісту ст. 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту.
Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.
Таким чином, наявність між сторонами зобов`язальних правовідносин, для яких характерним є спосіб повернення майна, переданого за договором, виключає можливість пред`явлення позову в порядкуст.1212 ЦК України. В такому випадку права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права.
Обставини справи свідчать, що письмово підтверджених договірних зобов`язальних відносин між сторонами немає.
Тому, колегія суддів не погоджується із міркуваннями суду першої інстанції, які викладені в оскаржуваному рішенні, щодо того, що зазначені правовідносини між сторонами судом кваліфікуються як такі, що підпадають під ознаки договору позики.
Виниклі правовідносини не можна вважати такими, що виникли з договору позики, оскільки сторонами не укладався договір позики в розумінні ст.1046 ЦК України, в якому відповідач брав на себе зобов"язання повернути грошові кошти. Також, не дотримана згідно ч.1 ст.1047 ЦК України письмова форма договору позики.
Судова колегія вважає, що відсутні підстави для правової оцінки зазначених правовідносин як позика, тому, що зі змісту вимоги про повернення грошових коштів не вбачається наявність такого договору. У зв`язку з чим ці кошти підлягають поверненню саме як безпідставно набуті, відповідно до ст. 1212 ЦК України.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем на рахунок ОСОБА_2 були направлені грошові кошти.
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у разі якщо правова підстава переходу не виникла або відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
До аналогічного висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 20.03.2019 у справі №634/727/16-ц.
Таким чином, беручи до уваги доводи апеляційної скарги та докладніше вивчивши матеріали справи, судова колегія приходить до висновку, який відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, що грошові кошти в розмірі 120 785,13 грн отримані відповідачем без достатньої правової підстави та підлягають стягненню з останнього, в порядку ст. 1212 ЦК України, оскільки порушене право позивача не може бути захищене за допомогою інших способів захисту.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір сплачений за подачу апеляційної скарги в сумі 1947 грн. У зв"язку із задоволенням позову, заява відповідача про стягнення з позивача судових витрат задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах  ОСОБА_1 -  задовольнити частково.
Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 травня 2021 року - скасувати.
Позов задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані кошти в розмірі 120 785 (сто двадцять тисяч сімсот вісімдесят п`ять) грн 13 коп. та судовий збір в сумі 1947 (одна тисяча дев"ятсот сорок сім) грн., всього 122 732 (сто двадцять дві тисячі сімсот тридцять дві) грн 13 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук