Ухвала                                                                                           Іменем України
31 серпня 2021 року                                                                                                              м. Київ
справа № 607/25557/18                                                                      
провадження № 51-2854ск21
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 листопада 2020 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 03 березня 2021 року,
встановив:   
За вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 листопада 2020 року
 
ОСОБА_5 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя м. Бучача Тернопільської області,
засуджено за ч. 1 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі – КК) 
до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік, за ч. 2 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено  ОСОБА_5 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна.
Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 03 березня 2021 року вирок щодо ОСОБА_5 залишено без змін.
За вироком суду ОСОБА_5 засуджено за те, що він 03 жовтня 2018 року приблизно о 12:45 у приміщенні магазину «Єва» № 1655 на вул. Руській, 44
у м. Тернополі таємно викрав чоловічу туалетну воду, завдавши матеріальної шкоди ТОВ «РУШ» у розмірі 561,50 грн.
22 липня 2019 року приблизно о 17:30 ОСОБА_5 , діючи спільно з особою, щодо якої матеріали виділено в інше кримінальне провадження, на території загальноосвітньої школи на вул. Грушевського, 3 у м. Тернополі вчинили розбійний напад на ОСОБА_6 , під час якого особа, щодо якої матеріали виділено в інше кримінальне провадження, завдала ОСОБА_6 один удар ногою в ділянку голови, а ОСОБА_5 зірвав із шиї золотий ланцюжок із хрестиком загальною вартістю 28 331,61 грн, після чого завдав один удар кулаком у ділянку обличчя, в результаті чого потерпілий втратив свідомість та йому було заподіяно легкі тілесні ушкодження. 
20 серпня 2019 року приблизно о 03:00 ОСОБА_5 , перебуваючи на вул. Чорновола в м. Тернополі, з метою відкритого заволодіння чужим майном умисно вдарив рукою ОСОБА_7 у ділянку голови, від чого той втратив свідомість. Скориставшись безпорадним станом потерпілого, ОСОБА_5 викрав із сумки, яка знаходилась на плечі в ОСОБА_7 та належить ОСОБА_8 , мобільний телефон «Samsung» SM-G975F/DS вартістю 17 575 грн, сім-картку, майно та гроші, у тому числі іноземну валюту, завдавши майнову шкоду потерпілому ОСОБА_8 на загальну суму 79 643 грн та потерпілому ОСОБА_7 на загальну суму 5795 грн.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 висловив вимоги про скасування судових рішень щодоОСОБА_5 на підставах неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Стверджує про необґрунтованість висновку суду про винуватість ОСОБА_5 за епізодом, який мав місце 22 липня 2019 року, оскільки він не мав умислу на викрадення ланцюжка в потерпілого ОСОБА_6 , не завдавав йому тілесних ушкоджень, а лише став свідком злочину. Вважає, що за епізодом 
від 20 серпня 2019 року дії  ОСОБА_5 неправильно кваліфіковані за 
ч. 2 ст. 187 КК, оскільки між засудженим та потерпілим відбулася бійка і жодних речей він не викрадав, а лише спричинив тілесні ушкодження. Також зазначає про необґрунтованість засудження ОСОБА_5 за епізодом від 22 липня 2019 року, вказує на відсутність доказів щодо попередньої змови засудженого з іншою особою. Стверджує, що суд не дав оцінки тій обставині, що злочин вчинено в темний час доби, а тому ставить під сумнів показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , потерпілого ОСОБА_8 щодо викрадення речей ОСОБА_5 , протоколи пред`явлення особи для впізнання. Зазначає, що під час відеозапису, видно особу, візуально схожу на ОСОБА_5 , у зв`язку з чим потерпілі були позбавлені можливості чітко бачити особу, яка брала участь у нападі. Просить призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд дійшов такого висновку.
Доведеність винуватості  ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК, не оспорюється в касаційній скарзі захисника.
Доводи про неправильне застосування судом закону про кримінальну відповідальність, а саме ч. 2 ст. 187 КК, не знайшли свого підтвердження.
Що стосується доводів захисника про необґрунтованість висновку суду про винуватість ОСОБА_5 за епізодом, який мав місце 22 липня 2019 року, то вони перевірялися судами нижчих інстанцій та обґрунтовано визнані безпідставними з огляду на таке.
Висновок судів першої та апеляційної інстанцій про доведеність винуватості  ОСОБА_5 за цим епізодом ґрунтується на доказах, які суд всебічно, повно і об`єктивно дослідив та яким дав належну оцінку в сукупності і взаємозв`язку. 
Зокрема, такий висновок підтверджується показаннями самого потерпілого, який чітко та послідовно вказував про обставини злочину, під час якого засуджений разом з іншою особою раптово напали на нього, завдавши удари по голові, від яких він втратив свідомість, та заволоділи його золотим ланцюжком з кулоном; даними протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 28 серпня 2019 року, в ході якого потерпілий з осіб, зображених на фотознімках, упізнав ОСОБА_5 ; даними протоколу огляду предметів від 20 вересня 2019 року; записами з камер відеоспостереження; висновком судово-медичної експертизи № 832 
від 30 серпня 2019 року про характер і локалізацію тілесних ушкоджень, виявлених у потерпілого ОСОБА_6 .
За епізодом від 20 серпня 2019 року винуватість ОСОБА_5  підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_11 про обставини, за яких ОСОБА_5 та інша особа напали на нього, ОСОБА_5 завдав йому ударів, від яких він знепритомнів, у нього викрали його барсетку та барсетку, яку йому передав ОСОБА_8 ; аналогічними показаннями потерпілого ОСОБА_8 ; показаннями свідків 
ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які пояснили, що стали очевидцями злочину, та повністю підтвердили показання потерпілих; даними протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 27 серпня 2019 року, в ході якого потерпілий ОСОБА_8 з осіб, зображених на фотознімках, упізнав ОСОБА_5 ; записами з камер відеоспостереження; висновком судово-медичної експертизи № 848 від 02 вересня 2019 року про характер і локалізацію тілесних ушкоджень, виявлених у потерпілого ОСОБА_7 .
Захисник ставить під сумнів достовірність показання потерпілого ОСОБА_8 та свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , посилаючись на те, що вони не могли бачити нападника, оскільки злочин вчинено в темний час доби. Щодо цих доводів слід зауважити, що судами попередніх інстанцій ці показання визнані достовірним, оскільки зазначені особи, як на досудовому слідстві та в суді впевнено вказували на ОСОБА_5 як особу, що здійснила напад.
Відповідно ч. 1 ст. 438 КПК суд касаційної інстанції не має права вирішувати питання достовірності того чи іншого доказу.
Доводи захисника про відсутність попередньої змови засудженого 
ОСОБА_5  з іншою особою заепізодом від 22 липня 2019 року є необґрунтованими.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 28 КК злочин визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку кримінального правопорушення, домовилися про спільне його вчинення.
Домовитись про спільне вчинення кримінального правопорушення заздалегідь означає дійти згоди щодо його вчинення до моменту виконання його об`єктивної сторони.
Домовленістю групи осіб про спільне вчинення злочину є узгодження об`єкта злочину, його характеру, місця, часу, способу вчинення та змісту виконуваних функцій.
Відповідно до постанови Верховного Суду від 10 грудня 2020 року (справа №464/710/18), домовленість на спільне вчинення кримінального правопорушення не обов`язково має відбуватися в усній чи письмовій формі, а визначається і за допомогою конклюдентних дій – поведінки, що свідчить про намір діяти для досягнення спільної злочинної мети.
Як видно із судових рішень, на підставі досліджених доказів суд установив, що під час нападу на  ОСОБА_6  дії ОСОБА_5 та особи, стосовно якої матеріали виділено в інше кримінальне провадження, були узгодженими, послідовними, оскільки вони спільно вчинили напад на потерпілого, обоє завдавали ударів потерпілому та разом втекли з викраденим майном з місця вчинення злочину.
З урахуванням викладеного суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, правильно кваліфікував дії засудженого за ч. 2 ст. 187 КК. З таким висновком обґрунтовано погодився і суд апеляційної інстанції.
Вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є належно вмотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 Кримінального процесуального кодексу України 
(далі – КПК).
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність оскаржених вироку та ухвали, захисник не навів.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
 
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 
від 30 листопада 2020 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду 
від 03 березня 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
ОСОБА_1                        ОСОБА_2                           ОСОБА_3