ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/1181/21          Суддя (судді) суду 1-ї інстанції: 
          Падій В.В.

ПОСТАНОВА
Іменем України

28 серпня 2021 року          м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді          Сорочка Є.О.,
суддів           Єгорової Н.М., 
          Федотова  І.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Чернігівського міського центру зайнятості на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чернігівського обласного центру зайнятості, Чернігівського міського центру зайнятості  про визнання наказу недійсним та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду із позовом до Чернігівського обласного центру зайнятості, Чернігівського міського центру зайнятості, в якому просить визнати наказ Чернігівського обласного центру зайнятості від 03.02.2021 №Нт210203 про відмову в наданні статусу безробітного недійсним (неправомірним) та зобов`язати Чернігівський обласний центр зайнятості надати позивачу статус безробітного в установленому, чинним в Україні законодавством, порядку.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішення відповідача про відмову у наданні статусу безробітного є порушенням прав позивача, встановлених Конституцією України.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2021 року адміністративний позов задоволено повністю. 
Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Апелянт вказує, що позивач є засновником ТОВ «Рибалка», отже здійснює підприємницьку діяльність, а тому згідно статті 4 Закону України «Про  зайнятість населення» відноситься до зайнятого населення. Вказує на дискреційність повноважень відповідача в частині надання статусу безробітного.
Позивачем подано заперечення на апеляційну скаргу в яких зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги, відсутність підстав для її задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Так, судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що позивач звернувся до Чернігівського міського центру зайнятості із заявами про надання статусу безробітного та призначення виплати допомоги по безробіттю від 28.01.2021.
За результатами розгляду заяви, відповідачем винесено наказ «Про прийняття рішень службою зайнятості, передбачених Законами України «Про зайнятість населення», «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та нормативними актами щодо їх застосування» від 03.02.2021 №НТ210203, яким позивачу відмовлено у наданні статусу  безробітного відповідно до підпункту другого пункту 23 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, що шукають роботу.
Позивач вважаючи протиправним оскаржуваний наказ відповідача та такими, що підлягає скасуванню, а також вважаючи свої права порушеними, звернувся до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що позивач фактично володіє корпоративними правами, що у розумінні статті 167 Господарського кодексу України не вважається підприємницькою діяльністю, а отже доводи відповідача, що позивач є зайнятою особою, є безпідставними.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.
Правові, економічні та організаційні засади реалізації державної політики у сфері зайнятості населення, гарантії держави щодо захисту прав громадян на працю та реалізації їхніх прав на соціальний захист від безробіття визначає Закон України від 05.07.2012 №5067-VI «Про зайнятість населення» (далі - Закон №5067-VI, у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно із пунктом сьомим статті 1 Закону №5067-VI зайнятість - не заборонена законодавством діяльність осіб, пов`язана із задоволенням їх особистих та суспільних потреб з метою одержання доходу (заробітної плати) у грошовій або іншій формі, а також діяльність членів однієї сім`ї, які здійснюють господарську діяльність або працюють у суб`єктів господарювання, заснованих на їх власності, у тому числі безоплатно.
Згідно частини третьої статті 3 Закону №5067-VI зайнятість населення забезпечується шляхом встановлення відносин, що регламентуються трудовими договорами (контрактами), провадження підприємницької та інших видів діяльності, не заборонених законом.
Частиною першою статті 4 Закону №5067-VI передбачено, що до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості, а також особи, які навчаються за денною або дуальною формою здобуття освіти у закладах загальної середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти та поєднують навчання з роботою.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 43 Закону №5067-VI статусу безробітного може набути, зокрема, особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи.
Згідно пункту другого частини першої статті 43 Закону №5067-VI статус безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам за їх особистою заявою (у тому числі поданою засобами електронної ідентифікації) у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування.
Порядок реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, визначається Кабінетом Міністрів України у постанові від 19.09.2018 №792 (далі - Порядок №792).          
Пунктом 14 Порядку №792 передбачено, що статус безробітного надається особам, які зазначені у частині першій статті 43 Закону України «Про зайнятість населення».
Згідно пункту 17 Порядку №792 для надання статусу безробітного особа, яка шукає роботу, подає заяву про надання статусу безробітного, пред`являє документи, зазначені в підпункті 1 пункту 4 цього Порядку, а також: трудову книжку (цивільно-правовий договір чи документ, який підтверджує припинення останнього виду зайнятості). Особа, яка втратила трудову книжку, пред`являє дублікат трудової книжки чи довідку архівної установи про прийняття та звільнення з роботи; документ про освіту; військово-обліковий документ для осіб, які звільнилися із строкової військової служби.
Форма заяви про надання статусу безробітного затверджується Мінекономіки.
Відповідно до пункту 22 Порядку №792 рішення про надання статусу безробітного чи відмову у наданні такого статусу приймається центром зайнятості не пізніше сьомого календарного дня з дня подання особою, яка шукає роботу, заяви про надання статусу безробітного.
Згідно пункту 23 Порядку №792 підставами для відмови у наданні статусу безробітного є, зокрема, встановлення факту зайнятості особи, у тому числі отримання повідомлення від роботодавця про працевлаштування особи.
Пунктом 24 Порядку №792 встановлено, що рішення центру зайнятості про відмову у наданні статусу безробітного може бути оскаржене в установленому законодавством порядку.
Статтею 42 Господарського кодексу України визначено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Згідно із частиною першою статті 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.
Частиною третьою статті 128 Господарського кодексу України передбачено, що громадянин може здійснювати підприємницьку діяльність: безпосередньо як підприємець або через приватне підприємство, що ним створюється; із залученням або без залучення найманої праці; самостійно або спільно з іншими особами.
За приписами частини четвертої статті 128 Господарського кодексу України громадянин здійснює управління заснованим ним приватним підприємством безпосередньо або через керівника, який наймається за контрактом. У разі здійснення підприємницької діяльності спільно з іншими громадянами або юридичними особами громадянин має права та обов`язки відповідно засновника та/або учасника господарського товариства, члена кооперативу тощо, або права і обов`язки, визначені укладеним за його участі договором про спільну діяльність без створення юридичної особи.
Відповідно до статті 63 Господарського кодексу України в Україні залежно від способу утворення (заснування) та формування статутного фонду діють унітарні та корпоративні підприємства, які можуть утворюватися як засновником, так і засновниками відповідно.
Частиною 4 статті 63 Господарського кодексу України  встановлено, що унітарне підприємство створюється одним засновником, який виділяє необхідне для того майно, формує відповідно до закону статутний капітал, не поділений на частки (паї), затверджує статут, розподіляє доходи, безпосередньо або через керівника, який призначається (обирається) засновником (наглядовою радою такого підприємства у разі її утворення), керує підприємством і формує його трудовий колектив на засадах трудового найму, вирішує питання реорганізації та ліквідації підприємства. Унітарними є підприємства державні, комунальні, підприємства, засновані на власності об`єднання громадян, релігійної організації або на приватній власності засновника.
Отже заснування приватною особою унітарного (приватного) підприємства є господарською діяльністю, яка розглядається як підприємницька діяльність цієї особи.
Проте частиною 5 статті 63 Господарського кодексу України визначено, що корпоративне підприємство утворюється, як правило, двома або більше засновниками за їх спільним рішенням (договором), діє на основі об`єднання майна та/або підприємницької чи трудової діяльності засновників (учасників), їх спільного управління справами, на основі корпоративних прав, у тому числі через органи, що ними створюються, участі засновників (учасників) у розподілі доходів та ризиків підприємства. Корпоративними є кооперативні підприємства, підприємства, що створюються у формі господарського товариства, а також інші підприємства, в тому числі засновані на приватній власності двох або більше осіб.        
В силу положень статті 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.
Володіння корпоративними правами не вважається підприємництвом. Законом можуть бути встановлені обмеження певним особам щодо володіння корпоративними правами та/або їх здійснення.
Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.
Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.
Частиною першою статті 5 Закону України від 06.02.2018 №2275-VIII «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» встановлено, що учасники товариства мають такі права: брати участь в управлінні товариством у порядку, передбаченому цим Законом та статутом товариства; отримувати інформацію про господарську діяльність товариства; брати участь у розподілі прибутку товариства; отримати у разі ліквідації товариства частину майна, що залишилася після розрахунків з кредиторами, або його вартість.
Як вбачається з копії безкоштовного витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, в даному витязі відсутній запис про державну реєстрацію позивача, як підприємця, а лише зазначено, що позивач є одним із засновників товариства з обмеженою відповідальністю «Рибалка», що відповідно до статті 63 Господарського кодексу України є корпоративним підприємством.
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач фактично володіє корпоративними правами, що у розумінні статті 167 Господарського кодексу України не вважається підприємницькою діяльністю, а отже доводи відповідача, що позивач є зайнятою особою, є безпідставними.
Крім того, колегія суддів вказує, що відповідачем не надано доказів отримання позивачем прибутку від володіння корпоративними правами ТОВ «Рибалка», що у свою чергу могло б стати підставою для висновку про зайнятість позивача.
Також колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на постанови Верховного Суду №756/16673/17 від 15.04.2020 та №826/20540/15 від 15.05.2020, оскільки у даних судових рішеннях позивачем була особа, яка є одноособовим власником, керівником та підписантом. 
Натомість в рамках розгляду даної справи встановлено, що позивач не є підписантом, не є одноособовим засновником та керівником.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для визнання протиправним та скасування  наказу Чернігівського міського центру зайнятості від 03.02.2021 №Нт210203 про відмову в наданні статусу безробітного позивачу та зобов`язання Чернігівського міського центру зайнятості надати позивачу статус безробітного, в установленому законодавством Україні порядку.
Щодо посилань відповідача на дискреційність повноважень, колегія суддів вказує наступне.
За ч. 3, 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
З вищевикладеного вбачається, що адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.
При цьому, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова може.
Натомість, у цій справі повноваження відповідача не є дискреційними. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.
Також не заслуговують на увагу доводи апелянта щодо пред`явлення позовних вимог до неналежного відповідача, оскільки ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 15.03.2021 клопотання Чернігівського обласного центру зайнятості задоволено частково та залучено до участі у справі №620/1181/21 в якості другого відповідача Чернігівський міський центр зайнятості, що відповідає приписам процесуального законодавства.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення в частині задоволених позовних вимог.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Решта доводів учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Чернігівського міського центру зайнятості залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2021 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної  скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя          Є.О. Сорочко

Суддя          Н.М. Єгорова

Суддя          І.В. Федотов