ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
07 липня 2021 року           справа №360/235/21 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Міронової Г.М., суддів Геращенка І.В..,  Казначеєва Е.Г., секретаря судового засідання Тішевського В.В.,   позивача особисто,  розглянув у  відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення  Луганського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2021 р.   у справі  № 360/235/21 (головуючий І інстанції суддя І.В. Тихонов)   за позовом    ОСОБА_1   до  Гірської міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області  про  визнання відмови протиправною та стягнення одноразової грошової допомоги,
                                               ВСТАНОВИВ:
12 січня 2021 року ОСОБА_1  звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до відповідача  про  визнання протиправною відмову відповідача, яка оформлена листом від 28 вересня 2020 року № 1902 у виплаті на його користь  одноразової грошової допомоги; стягнення з відповідача на його користь   одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16 закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей», у розмірі 576 300 (п`ятсот сімдесят шість тисяч триста) грн. (а.с. 1-7, 49-56).
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2021 року у справі № 360/235/21  відмовлено у задоволені позовних вимог (а.с. 89-91).
Не погодившись із судовим рішенням,  позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права,  просив скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що   у відповідності до ст. 16, 16-2, 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» він має право на отримання одноразової грошової допомоги.
Позивач  доводи апеляційної скарги підтримав у повному обсязі.
Представник відповідача до судового засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за відсутності його представника.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, пояснення  позивача, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
Як вбачається з матеріалів справи,  позивач є учасником бойових дій відповідно до посвідчення серії   НОМЕР_1 від 06.04.2016 (а.с. 16).
З довідки від 09 серпня 2015 року № 327 вбачається, що рядовий ОСОБА_1  18 липня 2015 року одержав нервово-астеничний синдром, МВТ, (Контузія), екомпросійна травма хребта зі зміщенням хребців під час виконання обов`язків військової служби, перебуваючи в районі проведення АТО, в ході масованого обстрілу з боку незаконних збройних формувань, із застосуванням мінометів 82 та 120 мм по ВОП 3403 «ФЕРМА»  с. Зайцево Донецької області (а.с. 19).
Свідоцтвом про хворобу № 541-п від 08.07.2019 року госпітальної військово-лікарської комісії психоневрологічного профілю НВМКЦ «ГВКГ» встановлено непридатність до військової служби у мирний час, обмежено придатним у воєнний час (а.с. 20-21).
Висновком медико-соціальної експертної комісії від 24.12.2019 року, довідка АВ 0082899, ОСОБА_1  довічно встановлено другу групу інвалідності, травма пов`язана із захистом Батьківщини. Позивачу видано посвідчення  від 27.12.2019 особи з інвалідністю II групи, як ветерану війни - особи з інвалідністю внаслідок війни (а.с.22, 23).
Наказом від 03.04.2018 № 175 Міністра оборони України позивач призначений на посаду помічника начальника оперативного відділення штабу 57 окремої мотопіхотної бригади оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України за його згодою, увільнений від займаної посади та відряджений до Військово-цивільної адміністрації міста Золоте та села Катеринівка Попаснянського району Луганської області із залишенням на військовій службі для призначення на посаду керівника Військово-цивільної адміністрації міста Золоте та села Катеринівка Попаснянського району Луганської області (а.с. 17).
Розпорядженням голови обласної державної адміністрації - керівника обласної Військово-цивільної адміністрації від 20.04.2018 № 176-к призначений на посаду керівника Військово-цивільної адміністрації міста Золоте та села Катеринівка Попаснянського району Луганської області (а.с.18).
22.08.2019 наказом Міністра оборони України № 480  позивача звільнено з військової служби у відставку за підпунктом «б» (за станом здоров`я) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»  (а.с.12).
09.09.2019 розпорядженням голови обласної державної адміністрації-керівника обласної військово-цивільної адміністрації № 437-к позивача звільнено з посади керівника військово-цивільної адміністрації міста Золоте та села Катеринівка Попаснянського району Луганської області 12 вересня 2019 року на підставі його заяви (а.с.13).
28.12.2019 позивач звернувся до Міністерства оборони України з заявою щодо виплати одноразової грошової допомоги за Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей».
Листом від 21.04.2020 № ВСЗ/1733 Київським міським військовим комісаріатом повідомлено щодо повернення документів на доопрацювання. Додаток: завірена копія витягу із протоколу від 27.03.2020 № 50, в якому вказано, що  відповідно до п. 5 статті 16-3 Закону України  «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»  втрати, пов`язані з виплатою одноразової грошової допомоги особам відрядженим до військово-цивільних адміністрацій населених пунктів, здійснюється за рахунок коштів відповідних місцевих бюджетів (а.с. 25).
09.07.2020 позивач звернувся із заявою до керівника Військово-цивільної адміністрації міста Золоте та села Катеринівка Попаснянського району Луганської області щодо розгляду питання призначення та виплати одноразової грошової допомоги згідно закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» (а.с.26-27).
Листом від 28 вересня 2020 року № 1902 керівником Військово-цивільної адміністрації міста Золоте та села Катеринівка Попаснянського району Луганської області відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги з посиланням на ч. 1 ст. 16 Закону та ст. 23 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей». Крім того зазначено, що  фінансове забезпечення витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів, що передбачаються в Державному бюджеті України на відповідний рік для Міністерства оборони України, розвідувальних органів України та інших центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядковані військові формування та правоохоронні органи, інших джерел, передбачених законом. Пільги, компенсації та гарантії, передбачені цим Законом, надаються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на утримання відповідних бюджетних установ (а.с. 28-29).
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції  виходить з наступного.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, послався на норми  п.п. 12-15  Порядку № 975, якими передбачено:  призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).
Питання одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві урегульоване нормами Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі – Закон № 2011).
Так, за правилами ч. 1 статті 16 Закону № 2011, одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби (п. 5 ч. 2 статті 16 Закону  № 2011).
У разі встановлення інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовцю, особі, звільненій з військової служби, який (яка) на день отримання інвалідності, визначення ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності або на день його (її) звільнення з військової служби обіймав (обіймала) посаду в державному органі, установі, організації із залишенням на військовій службі, виплата одноразової грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів цих державних органів, установ, організацій, до яких він (вона) були відряджені (п. 5 статті 16-3 Закону  № 2011).
У відповідності до п.п. б ч. 1 ст. 16-2 Закону № 2011 одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі: 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).
Частиною 2 цієї статті визначено, що одноразова грошова допомога у випадках, зазначених у підпунктах 5-9 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується залежно від встановленої військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту інвалідності та ступеня втрати ним працездатності у розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України. При цьому у випадках, зазначених у підпункті 5 пункту 2 статті 16  Закону  № 2011, розмір одноразової грошової допомоги не може бути меншим за 70-кратний прожитковий мінімум, встановлений законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року.
За унормуванням ч. 5 ст. 16-3 Закону № 2011 у разі встановлення інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовцю, особі, звільненій з військової служби, який (яка) на день отримання інвалідності, визначення ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності або на день його (її) звільнення з військової служби обіймав (обіймала) посаду в державному органі, установі, організації із залишенням на військовій службі, виплата одноразової грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів цих державних органів, установ, організацій, до яких він (вона) були відряджені.
Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі також - Порядок № 975).
Так, відповідно до п. 18 Порядку № 975 у разі встановлення інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовцю, особі, звільненій з військової служби, який (яка) на день отримання інвалідності, визначення ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності або на день його (її) звільнення з військової служби обіймав (обіймала) посаду в державному органі, установі, організації із залишенням на військовій службі, виплата одноразової грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів таких державних органів, установ, організацій, до яких він (вона) був (була) відряджений (відряджена).
Аналіз наведених нормативно - правових актів підтверджує, що законодавець однаково  сформулював підстави виплати  одноразової грошової допомоги у разі  настання інвалідності  військовослужбовців.
Суд першої інстанції припустився неправильного застосування норм матеріального права.
Матеріалами справи підтверджено, що  позивач під час виконання обов`язків військової служби, перебуваючи в районі проведення АТО, в ході масованого обстрілу з боку незаконних збройних формувань отримав травму, яка стала підставою для встановлення йому інвалідності і встановлено непридатність до військової служби у мирний час, обмежено придатним у воєнний час
Пунктом 11 постанови Кабінету Міністрів України № 975 визначено, що військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, подає уповноваженому органу такі документи: заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності; завірену копію довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією про встановлення групи інвалідності або відсотка втрати працездатності із зазначенням причинного зв`язку інвалідності чи втрати працездатності.
Керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого обов`язково додаються документи, зазначені в пунктах 10 та 11  Порядку  № 975.
Розпорядник бюджетних коштів у місячний строк після надходження всіх зазначених документів приймає рішення про призначення одноразової грошової допомоги або про відмову в її призначенні, або про повернення документів на доопрацювання (у разі, коли документи подано не в повному обсязі, потребують уточнення чи подано не за належністю) і надсилає зазначене рішення разом з документами уповноваженому органу для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, а в разі відмови чи повернення документів на доопрацювання - для письмового повідомлення заявника з обґрунтуванням мотивів відмови чи повернення документів на доопрацювання (п. 13 Порядку № 975).
Згідно п. 14 Порядку № 975 одноразова грошова допомога виплачується особі шляхом перерахування коштів уповноваженим органом на рахунок в установі банку, зазначений одержувачем виплати.
За унормуванням п.п. 4 п. 3 статті 6 Закону України «Про військово-цивільні адміністрації» керівник військово-цивільної адміністрації є розпорядником бюджетних коштів.
Таким чином, позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги згідно Закону № 2011  у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність – у разі встановлення інвалідності II групи.
Відмова  відповідача у виплаті зазначеної одноразової грошової допомоги є неправомірною, оскільки саме відповідач  є  уповноваженим органом і розпорядником бюджетних коштів.
Відсутність коштів не може бути підставою для відмови у виплаті одноразової грошової допомоги.
У юриспруденції дискреційні повноваження визначаються як право голови держави, уряду, інших посадовців в органах державної влади у разі ухвалення рішення з питання, віднесеного до їх компетенції, діяти за певних умов на власний розсуд у рамках закону. А в Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи вказано, що адміністративний орган може здійснювати "дискреційні повноваження", користуючись певною свободою розсуду у разі ухвалення будь-якого рішення. Такий орган в силу (за) наявності у нього дискреційних повноважень може вибирати з декількох варіантів припустимих рішень той, який він вважає найбільш відповідним у даному випадку. За цього надано рекомендацію судам не втручатися у дискреційні повноваження державних органів.
На переконання суду з боку державних органів відбувається підміна понять, оскільки не будь-які повноваження органів влади з ухвалення рішень, є дискреційними. Дискреція діє тільки у разі, коли у рамках закону держорган може приймати різні рішення.
Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.
Згідно з частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За унормуванням п. 7 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України в разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними та  зобов`язання вчинити певні дії.
Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача вчинити певні дії, і це прямо вбачається з п. 4 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.
За приписами  ч. 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Враховуючи вищевикладене, та те, що відповідач відмовив  позивачу у  виплаті на   його користь одноразової грошової допомоги, що є неправомірним,  суд вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції  та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі шляхом стягнення з Гірської міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області на користь ОСОБА_1   одноразову грошову допомогу у розмірі 576 300 (п`ятсот сімдесят шість тисяч триста грн.).
За приписами ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
І відповідачем не доведено, що  у спірних правовідносинах він діяв правомірно.
Підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 грн., суд зазначає наступне.
Стаття 132 Кодексу адміністративного судочинства України змістує, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом першим частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Нормою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та в постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 вересня 2019 року у справі № 810/3806/18, від 31 березня 2020 року у справі № 726/549/19.
Позивачем надано до суду Угоду про надання правничої допомоги від 21.10.2020. Разом з тим не було надано актів виконаних робіт, доказів оплати правничої допомоги, у зв`язку з чим суд вважає недоведеним понесення позивачем витрат на правничу допомогу у розмірі 4000 грн. та відмовляє у задоволенні клопотання позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу.
Керуючись ст.ст. 310, 315, п. 4 ч. 1 ст. 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 

                                             ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу    ОСОБА_1  на рішення  Луганського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2021 р.  –  задовольнити. 
Рішення   Луганського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2021 р.   у справі  № 360/235/21   - скасувати.
Прийняти нову постанову.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Гірської міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області  про  визнання відмови протиправною та стягнення одноразової грошової допомоги – задовольнити.
Стягнути з Гірської міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області (код ЄДРПОУ 44019094, місцезнаходження: вул. Центральна, 7, м. Гірське, Попаснянський район, Луганська обл., 93292)  на користь ОСОБА_1  ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) одноразову грошову допомогу у розмірі 576 300 (п`ятсот сімдесят шість тисяч триста грн.).
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 12 липня 2021 року.

Головуючий  суддя                                                                                       Г.М. Міронова

Судді                                                                                                                  І.В. Геращенко

                                                                                                                    Е.Г. Казначеєв